Eeppisiin konserttipaikkoihin viehtynyt ex-Joker Wild - ja Pink Floyd -kitaristi David Gilmour palasi kiertueelle. The post David Gilmour Roomassa appeared first on Lähettämö.
Eeppisiin konserttipaikkoihin viehtynyt ex-Joker Wild – ja Pink Floyd -kitaristi David Gilmour palasi kahdeksan vuoden jälkeen kiertueelle. Rooman Circus Maximus sai kunnian toimia Luck And Strange -kiertueen aloituspaikkana ensimmäiset kuusi iltaa. Itse sain lipun kolmannelle keikalle 29.9. Konsertti kuulosti mielettömän hyvältä jo aidan taakse edellisenä iltana – aivan kuin olisi ollut kuunnellut hyvin miksattua äänitettä miellyttävällä volyymillä laatustereoista. Aidan ulkopuolelle oli kerääntynyt parisensataa muutakin, jotka paheksuen mulkoilivat kuuloelämystä häiriköiviä tööttäileviä autoilijoita yrittäessämme nauttia keikasta. Seuraavana päivänä itse keikalla sitten sai nauttia täysillä monipuolisesta bändistä: kaksi kitaristia (Gilmour ja Ben Worsley), kaksi kosketinsoittajaa (Greg Phillinganes ja Rob Gentry), sähkö- ja kontrabassoa (Guy Pratt), rummut (Adam Betts) sekä neljä taustalaulajaa jotka tarpeen mukaan soittivat harppua, pianoa, perkussioita ja ukuleleä (Romany Gilmour, Louise Marshall, Hattie Webb ja Charley Webb). Henkilöstöä oli siis mennyt vaihtoon aika paljon edellisiin kiertueisiin verrattuna, ja vain basisti Pratt oli jäljellä. Laulajien taidokkuudesta kovin osoitus oli uudelleenversioitu Great Gig in the Sky. Clare Torryn alkuperäinen soolosuoritus oli nyt sovitettu neliääniseksi. Ensimmäinen kuuntelukerta oli aikamoinen yllätys, mutta seuraavana päivänä pystyi jo nauttimaan huikeasta stemmalaulusta, joka teki biisistä todella erilaisen ja tuoreen version. Great Gigin jälkeen tuli vielä toinen lauluharmonioiden ylistyskappale, eli On An Island -albumin The Boat Lies Waiting. Lisäksi Romany Gilmourin laulu Between Two Pointsissa oli illan koskettavimpia hetkiä. Bändi noin muuten suoriutui ammattimaisen asiallisesti, mutta tyyliseikkoja jäin miettimään usein. Tuntui, että Steve DiStanislao oli rennompi rumpali kuin Betts ja Jon Carin soitti aikoinaan vanhaa biisimatskua paljon tyylinmukaisemmin. Phillinganesin soinnutukset kuulostivat joissain kohdissa oudoilta – minkä teet, kun on tottunut kymmeniä vuosia kuulemaan biisin tietyllä tavalla ja sitten joku heittää mukaan hieman uutta. Lähtökohtaisesti tämä ei ole paha asia ollenkaan, mutta oliko kaikki uudistukset onnistuneita, vaikea sanoa. Uuden levyn kappaleet sen sijaan toimivat livenä todella hyvin ja bändi oli niissä juuri oikeassa paikassa. Gilmour heitti Rolling Stonen ennakkohaastattelussa, ettei soittaisi Pink Floydiä tällä kiertueella juuri lainkaan. Tämä ajatus viehätti, koska viidellä soololevyllään Gilmour on kerryttänyt kattavan valikoiman hienoja, omankuuloisiaan biisejä. Ihan pelkkää deep cut -settilistaa ei tietysti saatu. Ilman Wish You Were Heren ja Comfortably Numbin soittamista ei Gilmour voisi lavalta poistua. WYWH tuli jo ensimmäisellä puoliskolla, CN totutusti viimeisenä. Luck and Strangelta kuultiin Black Cat, nimibiisi, Vita Brevis, Between Two Points, The Piper’s Call, Dark and Velvet Nights sekä Scattered. Hienoa, että tuoretta matskua tuli näinkin paljon. Ei-Floyd biiseinä kuultiin myös The Boat Lies Waiting ja In Any Tongue Rattle that Lockilta. Gilmourin ja Roger Watersin pitkään jatkuneet erittäin nihkeät välit ovat viime vuosina kärjistyneet entisestään, joten siinäkin mielessä helppo on uskoa, ettei tee mieli esittää Watersiin vahvasti assosioituvia kappaleita. Ehkäpä tätä kirjoitettaessa juuri julkistettu Sony-diili päästää kiistakumppanit rauhassa omiin suuntiinsa. Elämää suurempien eeppisten kitarasoolojen joukko sai uudella levyllä täydennystä Scattered-biisin säkeistö säkeistöltä kasvavalla soololla. 2000-luvulla on tullut muitakin, kuten massiivisesti viiltävä In Any Tongue, jopa Gilmour-asteikolla surumielinen Faces of Stone sekä Pink Floydin jäähyväislevy Endless Riveriltä löytyvä Louder Than Words. Jos ottaa fanilasit hetkeksi pois, kiinnittyy huomio myös siihen, ettei Gilmourin ääni ja sormet enää pelanneet aivan entiseen malliin. 78-vuotiaalta on silti kova suoritus vetää kolmen illan keikkaputkia, yli kahden tunnin keikkoja. Mietin myös, että kuinkahan paljon hänellä tulee treenattua? Gilmourin levytetyt soolothan ovat huikeita, koska ovat läpisävellettyjä ja viimeisen päälle mietittyjä, pieniä biisejä biisien sisällä. Livenä häntä ei kuitenkaan kiinnosta soittaa sooloja yksi yhteen ja tämä vie välillä ongelmiin. Onkin erittäin ymmärrettävää, että vaikkapa Time-biisin soolo (jota on Setlist.fm:n mukaan esittänyt Pink Floydissä ja soolobändeillään vähän vajaat 600 kertaa) tekee mieli soittaa hieman varioiden, mutta valitettavasti variointi silloin tällöin johti aikamoisiin rommelluksiin seuraavaa hyvää nuottia etsiskellessä. Gilmour välillä hieman naureskelikin bändikavereille, että mitäs ihmettä tässä taas tapahtui. Ilta oli kuitenkin maaginen ja elämää suurempi, kirjaimellisesti eeppisessä miljöössä. Ennen encore Comfortably Numbia ihmiset alkoivat rynniä istumapaikoiltaan lähemmäs lavaa. Vajaan parinkymmenen tuhannen ihmisen yhteislaululla biisi eteni maaliin. Biisin loppusoolo oli tällä kertaa huikea. Oma suosikkini on Pulselta löytyvä, pitkän maailmankiertueen aikana timanttiseksi hioutunut kokonaisuus, ja sen jälkeiset inkarnaatiot ovat ehkä olleet hieman heikompia. Roomassakaan ei aivan sille tasolle päästy, mutta todella hieno päätös illalle kuitenkin, ja tässä biisissä improvisoidut osuudet toimivat luontevasti soolon vakiintuneiden rakennuspalikoiden joukossa. Soolo on erittäin hienosti elänyt jo yli 40 vuotta, saaden jokaisella kiertueella, jokaisella keikalla jotain uutta ja erilaista tulkintaa. 20 vuotta sitten matkustin Strat Pack -juhlakonserttiin kuuntelemaan GIlmouria, koska ajattelin että käsillä on ehkä viimeinen mahdollisuus nähdä maestro livenä. Sen jälkeen onkin saatu nauttia vielä kolmesta uudesta levystä ja kiertueesta. Strat Packissa Gilmour oli vasta palailemassa perhevapailta takaisin live-soittoon, mutta On An Island -keikka Gdanskissa oli soitannollisesti upea (Richard Wright koskettimissa, sinfoniaorkesteri mukana lavalla ja Echoes soitettiin). Royal Albert Hallissa oli jo hieman seestyneempi pienen bändin ilmaisu, mutta tunnelma mieleenpainuvan lämmin – kotikenttä on kotikenttä. Roomassa taas miksaus ja soundit olivat niin uskomattoman hyvät, että vaikea keksiä mitään parempaa, ja bändi oli monipuolisin tähänastisista. Nyt kuitenkin jäi mieleen fiilis, että mahtaako enää tämän jälkeen jaksaa livesoittamista. Toivotaan, että olen väärässä. Settilista 29.9.2024 5 A.M. Black Cat Luck and Strange Speak to Me Breathe (In the Air) Time Breathe (Reprise) Fat Old Sun Marooned Wish You Were Here Vita Brevis Between Two Points High Hopes Sorrow The Piper’s Call A Great Day for Freedom In Any Tongue The Great Gig in the Sky A Boat Lies Waiting Coming Back to Life Dark and Velvet Nights Scattered Comfortably Numb The post David Gilmour Roomassa appeared first on Lähettämö.
Uusi tulokas Suomen festaritarjonnassa eli Hellsinki Metal Festival tarjosi hyvän valikoiman niin pitkän linjan kuin uudempiakin metallityöläisiä. Itselleni HMF:ään meno oli selviö Voivodin takia, ja festarin muu tarjonta oli etukäteen ajateltuna melko yhdentekevää. Päivä oli siis täynnä mahdollisuuksia, kun tärkein anti tapahtui iltapäivällä kolmelta ja kaikki sen jälkeen olisi plussaa. The post Voivod ja Hellsinki Metal Festival appeared first on Lähettämö.
Uusi tulokas Suomen festaritarjonnassa eli Hellsinki Metal Festival tarjosi hyvän valikoiman niin pitkän linjan kuin uudempiakin metallityöläisiä. Itselleni HMF:ään meno oli selviö Voivodin takia, ja festarin muu tarjonta oli etukäteen ajateltuna melko yhdentekevää. Päivä oli siis täynnä mahdollisuuksia, kun tärkein anti tapahtui iltapäivällä kolmelta ja kaikki sen jälkeen olisi plussaa. Arionin tykitellessä ykköslavalta iltapäivän paahteessa alkoi festarikansaa alkoi kertyä myös kakkoslavalle, jossa alkoikin näkyä heti tuttuja hahmoja. Voivodin jäsenet tekivät nöyrästi itse soundcheckiä, ja välillä pohdin, näkyykö rundaaminen naamassa ja eleissä jo hieman liikaa? Laulaja Denis Belanger näytti siltä, ettei voisi vähempää kiinnostaa, hankaluutta tuntui olevan lavamiksauksen kanssa ja myös piuhakassin kanssa ees taas juoksentelua tapahtui, mutta muutamaa minuuttia ennen määrä-aikaa lava tyhjeni ja aloitusnauha pyörähti käyntiin. Yrmeys oli saman tien poissa, ja lavalle asteli neljä hyväntuulista muusikkoa esittämään scifimetaliaan kauniissa kesäsäässä. Olin välttänyt arvioita ja clippejä kiertueen aiemmilta keikoilta, jotta en spoilaisi kokemusta, ja se kannatti. Kymmenen biisin settilistalla oli edustava valikoima biisejä yhdeksältä levyltä (vuoden 2022 Synchro Anarchyltä kaksi). Kuten aiemmillakin näkemilläni bändin keikoilla, diggasin suuresti Dan Mongrainin kitaroinnista. En väsy ihmettelemästä sitä luovuuden ja varmuuden yhdistelmää. Sooloilijana ja biisintekijänäkin hänelle on alkanut putoilla täysosumia, kuten vaikkapa Obsolete Beingsin soolo. Mahtavaa kuulla, miten soololla voi täydentää biisin tunnelmaa ja viedä sitä uusiinkin suuntiin ennen palaamista muotoon. Biisi kannattaa tsekata. Soolo 2.55 alkaen. Mongrainin ympärillä muutkin jäsenet olivat hyvissä fiiliksissä. Michel Langevin on huikean musikaalinen orgaaninen rumpali ja bändin vision luoja ja ylläpitäjä. Vaikka ympärillä on jäseniä vaihtunut eri syistä, Langevin vaalii bändin soundia ja suuntaa lempeän despoottisen tuntuisesti. Oli esimerkiksi hienoa kuulla peräkkäin v. 1986 Rrröööääärrr-levyn Thrashing Rage ja 1997 Phobosin Rise. Thrashing Ragen ajoista on muuttunut basisti ja kitaristi, Risen ajoista laulaja ja basisti. Belanger esitteli Risen ”vaikeana laulettavana”, mikä varmaan viittasi biisin alkuperäisen laulajan Eric Forrestin suurempaan örinätasoon. Erityisiä ongelmia ei tosin ulosannissa ollut, tai ainakaan en kuullut, kun lavan edessä lauluvolume jäi välillä miksauksessa jalkoihin varsinkin keikan loppupuolella. Voivodin jälkeen kiertelin tsekkaamassa loppuillan muut bändit. Behinged jäi mieleen ihan vaan brutaalilla kreisiydellään. Suicide Angels toimitti oivallista kasari-thrashiä. Monumentsia pitää kuunnella lisää virtuoottisen laulajan ansiosta ja Impaled Nazarene oli taattua omaa laatuaan. HMF oli hyvä lisä maamme festaritarjontaan, toivotaan parasta jatkoa tuleville vuosille. The post Voivod ja Hellsinki Metal Festival appeared first on Lähettämö.
Yona piti luovan tauon, teki hienon Uni johon herään -levyn, kokosi uuden bändin ja palasi keikkalavoille Helsingissä 30.6.2021. Paikkana toimi Allas Sea Pool, joka on oikeastaan aika hieno keikkapaikka ainakin hyvällä ilmalla, rantalava keskellä stadia. Yonaa odotellessa sateli hieman vettä, jonka tuuli puhalsi suoraan lavalle. Onneksi neuvokas orkesteri oli suojannut The post Yonan upea paluu appeared first on Lähettämö.
Yona piti luovan tauon, teki hienon Uni johon herään -levyn, kokosi uuden bändin ja palasi keikkalavoille Helsingissä 30.6.2021. Paikkana toimi Allas Sea Pool, joka on oikeastaan aika hieno keikkapaikka ainakin hyvällä ilmalla, rantalava keskellä stadia. Yonaa odotellessa sateli hieman vettä, jonka tuuli puhalsi suoraan lavalle. Onneksi neuvokas orkesteri oli suojannut soittimet, ja keikka pääsi alkamaan ja sadekin loppui. Yona ei koskaan varsinaisesti säästele, vaan antaa säveltaiteensa tulla täysillä. Laulajan upea ääni taipuu kaikkeen mitä luova mieli tuuppaa tulemaan. Yonan rytmi- ja melodia-ajatukset ovat tosi persoonallisia ja hienon kuuloisia. Persoonalliset välispiikit pitivät keikan jännällä tavalla maanläheisenä, ja huikeat musiikilliset suoritukset saivat niistä hyvän kontrastin. Eihän tähän olisi sopinutkaan mitkään eeppiset välihuudatukset, vaan henkilökohtaiset anekdootit sopivat hyvin täydentämään keikan kaarta. Uusi bändi (josta vain luottopianisti Antti Kujanpää taisi olla mukana edellisessä) toimi. Multi-instrumentalisti Juho Kanervo soitti selloa ja perkussioita ja monipuolisti bändisoundia mahtavasti – Yonan sanoin ”tuurasi sinfoniaorkesteria”. Juhani Grönroos astui kitaramaailman hallitsijaksi huikeasti vastaten illan eeppisimmistä sooloista. Kiertue on käynnistymässä ja kannattaa tsekata ehdottomasti. The post Yonan upea paluu appeared first on Lähettämö.
Mielikuvitukselliset bluegrass-versiot vanhoista metallibiiseistä hivelevät. The post Steve ’n Seagulls Altaalla appeared first on Lähettämö.
Vuosi 2020 ei koronan takia ole ollut häävi live-musiikille (eikä juuri millekään muullekaan). Omat levyjulkkarit ja ties kuinka monta hyvää keikkaa on peruttu, ja koko tapahtuma-ala on ennennäkemättömissä vaikeuksissa. Onneksi Suomen tiukka suhtautuminen pandemiaan on tehonnut ja siellä täällä on pieniä valon pilkahduksia. Omalle kohdalle ensimmäinen livekeikka moneen kuukauteen oli Steve ’n Seagulls ulkoilmassa Katajanokan Altaalla. Valitettavasti tätäkin kirjoittaessa tuli tieto loppuvuoden rundin siirrosta ensi vuoteen,,, Tuntui oudolta mennä varta vasten suureen ihmisjoukkoon, kun on muutaman kuukauden pitänyt kaikkia mahdollisina taudintartuttajina. Altaalla katsomo oli kyllä hyvin järjestetty – pöydät oli mukavan kaukana toisistaan ja vain jonottaessa joutui varomaan. Bändi sen sijaan oli ennallaan. Hyväntuulisen ja rennon esiintymisen mahdollistaa jokaisen soittajan mieletön taitotaso. Mielikuvitukselliset bluegrass-versiot vanhoista metallibiiseistä hivelevät ja tällainen coverointi on sitä mitä pitääkin: coverversiot toimivat omilla ehdoillaan ja välillä päädytään todella kauas alkuperäisestä. Bändin levyilläkin on onnistuttu taltioimaan livemeininki varsin hyvin. ”Uudet” jäsenet, rumpali Skubu ja basisti Jammu, ovat tuoneet omaa ekspertiisiään bändin ulosantiin. Born to be Wildin lähi-itämainen jakso sai mahtavia lisäsävyjä Skubun vokaali-maalailun ansiosta. Seuraavaa livevetoa odotellessa kannattaa tsekata banjistin toinen bändi Matias & the Canyons. Disclaimer: kirjoittaja on tehnyt bändin kanssa yhteistyötä melkolailla orkesterin perustamisesta lähtien. The post Steve ’n Seagulls Altaalla appeared first on Lähettämö.
Musiikillisen tarinankerronnan tunnelmaa John Scofieldin intiimillä soolokeikalla. The post John Scofield Koko Jazz Clubilla appeared first on Lähettämö.
Oli aivan mahtavaa, että Iisalmen festareilla vieraillut John Scofield saatiin myös pääkaupunkiin keikalle. Kysyntääkin keikalle selvästi oli, ja jo tuntia ennen keikkaa kiemurteli jono ovelta Hämeentielle asti. Scofield on tietenkin yksi modernin jazzkitaran suuruuksista, soittaja jonka tunnistaa ensimmäisestä nuotista, äänenkuljetuksen mestari ja monenlaisten groovaavien kokoonpanojen mehukkaasti fraseeraava solisti. Kuinka hän lähestyisi tilannetta ilman bändiä ja rytmisektiota? Keikan lähtö parin ensimmäisen kappaleen aikana oli varovaisen inhimillinen. Komppiapua löytyi looperpedaalista, jonne Sco soitteli taustoja vaihtelevin lopputuloksin: pakko sanoa, että pari jaksoa kuulosti niin karulta, että mietin, tuliko nyt painettua oikeaa poljinta. Ohjelmistossa oli jazzia ja americanaa. Mutta mitäpä siitä – keikan edetessä Scofieldin mestarillisuus nousi esiin. Soittoon tuli lämmintä rouheutta, riskinottoa ja hyvästä soundista nautiskelua. Bendaukset noin paksulla kielisetillä jäisivät monelta tekemättä, ja itseironiset spiikit toivat tilanteeseen leppoisuutta. Omasta elämästä mukaan heitetyt anekdootit antoivat biisivalinnoille hienoa merkityksellisyyttä. Jazzeimmissa kappaleissa Scofield oli huikea. Erittäin kaunis tulkinta There Will Never Be Another Yousta jäi mieleen. Puhelaulu-tyyppisesti toimitetut osuudet toimivat hauskoina introina tuleville sooloiluille, välillä rauhallisempaa tunnelmaa saatiin roots-henkisillä tulkinnoilla Danny Boysta ja Blowin’ in the Windistä. Uran edetessa Scofieldin soittoon on tullut roimasti lisää jonkinlaista lämminhenkisyyttä, jonka ilolla vastaanotin. Hieno ilta kitaramusiikin parissa! PS. Keikalla oli kuvauskielto, joten nappasin otokseni viritystuokiosta ennen alkua. The post John Scofield Koko Jazz Clubilla appeared first on Lähettämö.
Keikka kuulosti mainiolta, materiaali sopivan vaihtelevaa ja lavalla oli ammattimaisesti toimiva, taitava bändi. The post A Chapter Called Children of Bodom appeared first on Lähettämö.
Children of Bodom, Suomen metalliylpeys, genren määrittäjä, ryhmä virtuooseja soittamassa äärimetallia? Kavereiden ylisanat bändistä korvissa kaikuen astelin sateisessa joulukuun illassa Nordikselle. Tämä ensimmäinen CoB-livekokemukseni olisi samalla viimeinen. Olo oli sangen ulkopuolinen, kun tunsin ennalta vain joitain biisejä ja jouduin enemmänkin tarkkailijan asemaan seuraamaan, mistä spiikeistä porukka innostui eniten. Tämähän ei sinänsä haitannut. Keikka oli erittäin hieno ja bändi kuitenkin jotenkin tuttu vuosien varrelta, joten sain mahtavan greatest hits -annokseni ilman omia ennakko-odotuksia. Bändin jäsenten väleistä oli kiirinyt erilaisia huhuja, joten koetin katsella miten lavakemia toimii. Täytyy tunnustaa, etten tiennyt etukäteen, että lavalla oli kitaristi Daniel Freyberg, jonka kanssa Alexi Laiho jatkaa. Parivaljakko soittelikin muutamat yhteisleadit särmästi ja hyvillä soundeilla. CoBin melodinen death metal sisältää paljon hyviä koukkuja ja itselle vieraatkin biisit oli hyvää metalliviihdettä. Kosketinsoittaja Janne Wirmanin kanssa Laiho vietti eniten aikaa. Soolobattlet ja läpänheitto välispiikeissä toi lämminhenkistä fiilistä. Wirmanillä oli muutenkin aikaa pitää omaa show’ta niiden kappaleiden aikana, jossa ei ollut paljon kosketinosuuksia. Basisti Henkka Seppälän ja rumpali Jaska Raatikaisen kanssa ei sen sijaan montaa katsetta vaihdettu. Raatikainen piti vielä lopussa oman kiitospuheensa sen jälkeen kun muut olivat poistuneet lavalta Laihon kiitosten jälkeen. Luin jälkikäteen Internetistä, että settilista oli koostettu sisältämään vähintään yksi kappale jokaiselta levyltä. Tällä rakenteella keikka kuulosti mainiolta, materiaali sopivan vaihtelevaa ja lavalla oli ammattimaisesti toimiva, taitava bändi. Muutama möhellys kuului, mutta se vain lisäsi sopivasti inhimillisyyttä mukaan. Laiho on vimmainen soittaja, jonka uutta tuotantoa jään odottamaan suurella mielenkiinnolla. Viimeiseltä keikalta hieman odotin jotenkin enemmän vanhojen muistelua tai kaveribändien fiittauksia, mutta enemmä CoB:in tyylistä taisikin olla lopettaa keikka ilman sen suurempia paatosteluja. Siitäkin huolimatta rumpali Raatikaisen oma puhe kesken poistumismusan oli hieno hetki. Kyllä tällaisen bändin lopettaminen muutamatkin muistopuheet ansaitsee. Tsekkaa Jarmo Katilan hieno kuvagalleria keikasta Imperiumi.fi:ssä! PS. Tsekkaa myös äänittäjävelho Anssi Kipon muistelot Something Wild -albumin sessioista. The post A Chapter Called Children of Bodom appeared first on Lähettämö.
Yksi suurimmista kitaristivaikuttajistani on ilman muuta Alice In Chainsin Jerry Cantrell. Kaikki on kohdallaan: raskas tunnistettava soundi, omaperäinen soittotyyli, hienot sävellykset, ja aina mukana suuria tunteita. The post Alice In Chains Kaisaniemessä appeared first on Lähettämö.
Yksi suurimmista kitaristivaikuttajistani on ilman muuta Alice In Chainsin Jerry Cantrell. Kaikki on kohdallaan: raskas tunnistettava soundi, omaperäinen soittotyyli, hienot sävellykset, ja aina mukana suuria tunteita. Cantrellia kuullakseen on täytynyt aina aiemmin matkustaa eri puolille maailmaa (esim. Istanbuliin ja Joensuuhun), mutta tällä kertaa keikkatapahtuma oli melko arkisesti vain 5 minuutin junamatkan päässä. Bändin asenne lavalla oli onneksi jotain muuta kuin arkinen. Tässä oli nyt tarjolla jylhä klassikkobändi, joka tuntuu vain tulevan parempaan ja parempaan soittokuntoon. Viime vuoden Gröna Lundin keikka oli ympäristön takia hupaisa, mutta omalla lavalla fiilis oli oikeampi kun lavalta ei biisien välissä kommentoida porukan vuoristorata-ajelua. Yleisöä olisi voinut olla enemmän enkä voinut olla ihmettelemättä pientä aneemisuutta. Keikkaa odotellessa pääsi helposti aivan eteen 5-6 rivin paikkeille. Suurta säpinää ei missään vaiheessa syntynyt, paitsi lavalta heitettyjä plektroja saalistettaessa. Edes Dam That River ei saanut aikaan kuin muutaman pompun. Miksaus oli erittäin bassovoittoinen lavan edessä. Kauempaa kuvatuissa kännyvideoissa on balanssi enemmän kohdallaan (eli kitarat pinnassa). Bändikemia pysyy tasapainossa Mike Inezin ja William Duvallin soittaessa hymy korvissa ottaen kontaktia yleisöön, kun taas Sean Kinney ja JC soittelevat omissa maailmoissaan. Olen nähnyt kyllä hieman riehaantuvammankin Cantrellin… Itselleni kyllä kelpasi, hyvässä vedossa oli bändi ja setissä sopivasti uusia ja vanhoja biisejä, kuten aina. Mutta nyt on nähty tarpeeksi bändiläisten ilmeitä, seuraavalla keikalla menen taas miksauspöydän eteen. The post Alice In Chains Kaisaniemessä appeared first on Lähettämö.
Tunnustan, että ainoa syyni mennä Sidewaysiin 2019 oli Suede. The post Suede ja Sideways appeared first on Lähettämö.
Tunnustan, että ainoa syy mennä tänä vuonna Sidewaysiin oli Suede. Muitakin bändejä tuli koekuunneltua, mutta minkä teet kun ei vaan nappaa. En tarkoita etteikö tarjonta olisi ollut hyvää: kuulin paljon kaunista, tasokasta ja luovasti tehtyä musiikkia, oivaltavia soundeja, persoonallisia artisteja. Välillemme jäi kuitenkin pieni tyhjyys, jonka ylitsepääseminen ei nyt vaan onnistunut. Vain Uncle Acid & The Deadbeats jäi sillä tavalla mieleen, että on kiinnostanut kuunnella jälkikäteen. Päälavan tyhjennyttyä Chisun jälkeen olinkin siis aivan kypsä käyttämään yhden festaritunnin Sueden odottamiseen. Bändi on muodostunut itselle tärkeäksi oudolla tavalla, vain musiikin kautta. En ole koskaan edes selvittänyt keitä bändissä soittaa. Brett Andersonin ja Bernard Butlerin nimien kuulemiselta ei tietenkään ole voinut välttyä, mutta muuten olen jättänyt paitsioon kaiken muut paitsi itse musan kuuntelun. Minulle tärkein levy on Coming Up, jonka biisit ovat liittyneet moneen elämänvaiheeseen ja sanoituksissa on mahtavaa tyhjyyden ylistystä. Yksinkertaisuudessaan tajuttoman hienoja melodioita soitettuna juuri oikealla tatsilla. Suede tarjoilee minulle jotain sellaista eeppisyyttä, joita en tavoita muiden popbändien kanssa. Odotukseni olivat siis pilvissä vuosien ja vuosien etäisen fanitukseni jälkeen – ja onneksi kaikki täyttyivät. Brett esitti kappaleita suurieleisesti, soundit olivat hyvät ja settilistakin aivan hyvä. Pari omaa suosikkibiisiä jäi pois mutta ei haittaa. Pääsin jopa kättelemään Brettiä yhden yleisön joukossa vierailunsa aikana. Tämä oli kaikin puolin mieleenpainuva veto, jonka jälkeen ei tehnyt mieli jäädä jäähdyttelemään Ruusujen kanssa. The post Suede ja Sideways appeared first on Lähettämö.
Hartaasti odottamani Ville Valo & Agents -keikka toteutui viimein Tavastialla 18.4. Hieno ilta! The post Ville Valo & Agents appeared first on Lähettämö.
Hartaasti odottamani Ville Valo & Agents -keikka toteutui viimein Tavastialla 18.4. Ja hieno ilta se olikin. Kiertueen alun jälkeen oli tietysti sieltä täältä saanut kuulla hajanaisia huomioita Valon ja Agentsin yhteistyöstä, vaikka välttelinkin lukemasta ja kuuntelemasta niitä. Tästä keikasta halusin saada kaikki fiilikset ensin itse. Tarkalleen kymmeneltä alkoi keikka, jossa bändi Esa Pulliaisen johdolla fiilisteli instrumentaalisesti parin biisin verran. Päästiin siis heti ihastelemaan bändin vaivattoman mestarillisen kuuloista yhteissoittoa. Muusikot hallitsevat omia tonttejan vähäeleisen virtuoottisesti ja elementit ovat loksahtaneet paikoileen aikoja sitten. Edes keikalla myöhemmin kuultu Paratiisi ei kuulostanut lainkaan k***npolttamalta, kuten monesti asiaan vähemmän perehtyneiden käsittelyssä käy. Kepa Kettunen – Kai Pulliainen -komppikaksikko todellakin osaa hommansa. Kun E. Pulliainen spiikkasi sisään ”lupaavan nuorukaisen Meilahdesta”, koitti allekirjoittaneellekin ensi kerta nähdä Ville Valo livenä. Jotenkin ne HIM-vuodet vain menivät ohi, eikä tullut koskaan mentyä keikalle. Valo tulkitsi vanhat Badding-kappaleet tyylikkäästi ja herkän hienotunteisesti, mutta yllätin itseni ajattelemasta, että loppujen lopuksi ei ottanut kovin suurta roolia illan kokonaisuudessa. Puolivälin paikkeilla soitettu instrumentaali-Valot antoi illan ehdottomasti suurimmat sävärit. Jos ajattelee iskelmämusiikin kontekstia ja siellä uransa tehneitä suuria tulkitsijoita, niin heihin verrattuna Ville Valo jättäytyi erittäin taustalle kappaleiden ulostuonnissa. Ehkä kyseessä oli hänen oma kunnioituksensa Baddingia kohtaan? Esimerkiksi Orpolapsi kiurun -biisissä Valo otti esityksen paljon enemmän omaan hallintaansa. Tuo varmaankin oli se mitä orkesteri tavoittelikin, sillä en jaksa uskoa etteikö Valo olisi halutessaan voinut ottaa enemmän frontman-tyyppistä otetta, mutta silti jäin ratkaisua hieman ihmettelemään. En toki tunne asianosaisia enkä tiedä millaisten keskustelujen jälkeen tähän oli päädytty. Kun edellisen kerran kävin Agentsien Badding-keikalla Tavastialla 2016 (solistina Marko Haavisto ammentamassa Baddingin rokkaavammasta puolesta), pääsi keikan aikana helposti kävelemään lavan eteen – tällä kertaa markkinointi onnistui sen verran paremmin, että kaikki keikat loppuunmyytiin muutamassa hetkessä. Esa Pulliainen sanoi jossain haastattelussa, että VV&A -levy sisälsi vanhoja Badding-hittejä, koska ”ne oli tarpeen esitellä uudelle sukupolvelle, joka ei niitä tunne.” Keikka oli kuitenkin niin hieno ja tunnelmallinen, että päällimmäisenä mieleen jäi, että tällä kokoonpanolla olisi voinut tuoda enemmän myös uusia kappaleita tai tulkintoja mukaan. Niin paljon kuin Valoista ja Paratiisista pidetäänkin, niin olisiko ne jo riittävän monta kertaa levytetty? On kuitenkin niin, että kaihoisan iskelmärautalankatyylinsä Agents on kehittänyt jo niin täydellisyyttä hipovaksi, että siihen on jopa Ville Valon vaikea tuoda olennaista lisää. Ehkä jostain hieman tutkimattomalta maaperältä voisi löytyä yhteinen täysosuma? The post Ville Valo & Agents appeared first on Lähettämö.
Tällä Voivodin keikalla keskityin eniten Dan Mongrainin kitaroinnin ihasteluun. The post Voivod Tavastialla appeared first on Lähettämö.
Ajattelen Juho Juntusta usein ja lämmöllä. Häntä ja erityisesti Voivodin Dimension Hatröss -levyn arvostelua Suosikissa joskus 80-luvun lopulla on kiittäminen siitä, että tutustuin tähän omaperäiseen ja uraauurtavaan bändiin. Jokainen levy- tai kasettiosto oli niihin aikoihin huomattava sijoitus, koska tuloni riippuivat koulumenestyksestä: kympistä kymppi. Kun uusi levy maksoi 62 tai 64 markkaa, täytyi olla alla hyvä jakso koulussa sekä erittäin kiinnostava julkaisu tähtäimessä, jotta ostopäätös voi syntyä. Dimension Hatröss oli täydellinen: bändin logo oli magein kaikista, kansitaide inspiroi scifistä kiinnostunutta mieltä ja biisien nimissä oli käytössä eri kieli kuin kuolema-, bile- ja päihdevaikutteisessa metalligenren keskimääräisessä edustajassa. Paketin sisältämä musiikki oli juuri niin hienoa kuin saattoi odottaakin. ”All I need is new world”, lauloi Denis Belanger ja bändi tutustutti nuoren kuuntelijan uusiin soundeihin, efekteihin, uniikkiin kitarismiin… Epäuskoisena kuuntelin, voiko tällaistakin musiikkia olla olemassa. Juuri kitaransoitto tekee minulle Voivodista ”sen”. Edesmennyt kitaristi Denis D’Amour oli mahtavan luova ja omaperäinen säveltäjä ja soittaja, jolla oli ensimmäisestä soinnusta lähtien tunnistettava tyyli. D’Amour käytti todella rikasta harmoniaa ja sai sen silti kuulostamaan hyvällä tavalla pahaenteiseltä ja raskaalta. Voivodin biisit ovat antoisaa sävelmaailmojen tutkiskelua, jossa epätavalliset harmoniat poukkoilevat epätavallisen rytmiikan tahtiin, ja kokonaisuus lopulta kuulostaa järjestyneeltä kaaokselta. Nyt näin Tavastialla bändin kolmatta kertaa, ja jokaisella kerralla kitarassa on ollut Dan Mongrain. Täydellisempää korvaajaa ei varmasti olisi voinut löytyä. Mongrain arvostaa Voivod-perinnettä ja soittaa klassiset kappaleet kuten pitää. Hienoa on myös, että hän pystyy jatkamaan perinnettä uskottavasti. Bändin uusilla levyillä koko ajan kasvavassa roolissa hän osoittaa, että näkemystä kehittää bändiä löytyy. Mongrain ei jää pelkäksi paikkaajaksi tai cover-kitaristiksi, joka vain toistaisi jähmettyneesti menneitä, vaan on ottanut D’Amourilta jääneet ainekset käyttöön ja kehittänyt kitara-osastoa todella hyvään suuntaan. Tämä toimii myös livenä järkähtämättömän varmasti ja hyvällä soundeilla. Keikka muutenkin oli paras kolmesta, rentoa ja maanläheistä tekemistä. Belangerin asenne oli normaali kaiken nähneen rock-työläisen: spiikeissä Suomessa olon ihanuuden ylistämistä ja kuinka juuri suomalaisfanit ovat erityisen tärkeitä bändille. Biisien väleissä jammailtiin välillä niitä näitä ennen hyppyä takaisin bändin omien biisien ylhäisiin sfääreihin. Tavastian ulko-ovella odotti pari pakua muistuttamassa, että huomenna on uusi keikka toisessa maassa. The post Voivod Tavastialla appeared first on Lähettämö.
Rockveteraani säilyttää vimmaisuutensa vuosikymmenestä toiseen, ja Hartwall Areenalla pääsin kuuntelemaan häntä jo kolmatta kertaa. The post Roger Waters 2018 appeared first on Lähettämö.
Roger Waters on aina pakko päästä katsomaan kun tilaisuus on. Rockveteraani on säilyttänyt vimmaisuutensa vuosikymmenestä toiseen ja Hartwall Areenalla pääsi kuuntelemaan häntä jo kolmatta kertaa. Watersin suosio tuntuu kasvavan kerta kerralta ainakin jos lipunoston helppoudella mitataan: 2002 sai lipun kakkosriviin vaikka soitin monta päivää myyntiintulon jälkeen, 2011 pääsin läpi heti lipunmyynnin alettua ja paikka kymppiriviltä, ja tänä vuonna myös heti läpi, mutta paikat riviltä 25. Pink Floyd -käytännön mukaisesti ohjelmassa oli kaksi omaa settiä ilman lämmittelybändiä. Keikan alussa screenillä pyöri rauhoittava video, jossa nainen katseli rannalle ja mielettömän hyvänkuuloinen surround-PA-systeemi osoitti heti laatunsa. Reilun vartin jälkeen taivas punertui ja Speak to Me / Breathe -biisikaksikko aloitti keikan. Ensimmäisellä puoliskolla tuli Pink Floyd -klassikkojen lisäksi kolme biisiä myös uusimmalta Is This the Life We Really Want -albumilta. Kaikkiaan levyltä soitettiin viisi biisiä eli melkein puolet, mikä oli erittäin hienoa. Levy on erinomainen ja biisit kuulostavat uusilta, mutta silti tarpeeksi tutuilta ollakseen osa mahtavaa Pink Floyd -perintöä. David Gilmourin puute oli kova joissain kitarapainotteisissa vanhoissa biiseissä, kun muistissa on DG:n oma keikka Royal Albert Hallissa. Vaikka kitaristit vetivätkin kaikki soolot 99,99% nuotilleen kuten levyllä, niin minkäs teet. Uusien biisien kitaraosuudet kuulostivat todella hyviltä, kun saivat soittaa omaa matskuaan. Toisessa setissä Dogs- ja Pigs-biisien aikana Watersin Donald Trump -kritiikki pääsi suurimmilleen. Mary Whitehousen ”innoittama” kappale oli vahvasti suunnattu Trumpin mollaamisen ja Deadskinboy / Sean Evansin designit toimivat parhaiten screenillä. Kitaristien rooli on ollut Watersin rinnalla haasteellinen David Gilmourin jälkeen (ja toki taisi olla hänenkin aikanaan). Suuret persoonalliset soittajat (esim. Eric Clapton, Jeff Beck, Doyle Bramhall II) eivät ole rinnalla pitkään viihtyneet. Nyt kitaristit Ian Kilminster ja Jonathan Wilson soittivat Gilmourin osuudet tasan nuotilleen, vain Comfortably Numbin loppurevittelyssä tuli muutama eri ääni. Jon Carin soitteli lap steel -osuudet. Roger jopa mainitsi spiikissä, että Jonathan Wilsonin homma on hoitaa Davidin laulut. Ensimmäinen kerta kun koskaan olen kuullut tämän nimen lavalla mainittavan! Eipä siis loppujen lopuksi mikään yllätys, että huippukeikka huippusoundeilla ja visuilla saatiin jälleen kokea. The post Roger Waters 2018 appeared first on Lähettämö.
Circuksessa oli 20.3. tarjolla lapsuuden kitarasankareita samalla lavalla samana iltana: Testamentin Alex Skolnick ja Eric Peterson sekä Annihilatorin Jeff Waters. The post Testament & Annihilator appeared first on Lähettämö.
Circuksessa oli 20.3. tarjolla lapsuuden kitarasankareita samalla lavalla samana iltana: Testamentin Alex Skolnick ja Eric Peterson sekä Annihilatorin Jeff Waters. Waters lavalla oli paljon rennompi hahmo kuin odotin. Soitto oli hyvän kuuloista, mutta kokemus kärsi vähän siitä, ettei Annihilatorin tuotanto Alice in Hellin jälkeen ole jaksanut kiinnostaa. Olisi tietysti pitänyt tutustua vähän enemmän, mutta ei vain kyennyt. Uudet levyt eivät koskaan ole valitettavasti iskeneet ihan niin kovaa kuin AIH. Testamentin kitarapartio on bisneksen kovimpia ja todella hieno yhdistelmä melodista, musikaalista soittoa yhdistettynä riittävään tekniseen taituruuteen. Skolnickin sooloilu oli todella hyvän kuuloista, upealla soundilla. Petersonin kanssa yhteissoitto oli myös mahtavaa, kaksikko tukee ja täydentää toisiaan ja lopputulos on metallihistorian hienoimpia. The post Testament & Annihilator appeared first on Lähettämö.
RinneRadio-yhtyeen Tapani Rinne osallistui LUX Helsingin Flowers of Life Areena -valo-tilateokseen omalla äänimaailmallaan. The post Tapani Rinne Radioton appeared first on Lähettämö.
RinneRadio-yhtyeen Tapani Rinne osallistui LUX Helsingin Flowers of Life Areena -valo-tilateokseen omalla äänimaailmallaan. Rinteen bassoklarinetin soundi on kuulas ja rauhoittava. Vaivattoman kuuloisesti äänimatto sai uusia elementtejä. Melodiat soivat aluksi yksinkertaisesti, mutta saivat kappaleiden edetessä lisää kerroksia. Välillä ääni tuntui saavan omaakin elämää, kun efektit reagoivat toisiinsa. Rinne käytti esityksessä monipuolisesti efektejä ja loi massiivisia äänivalleja parhaimmillaan muutamasta bassoklarinetin läpän sulkeutumisäänestä. Välillä esitys sai jotenkin koomisiakin sävyjä, kun odotteli henkeä pidätellen sitä hetkeä, jolloin Rinne polkaisee pedaalilla biisin loppuun, tai muokkasi looppia lattialla könyten. UV-tekniikalla toteutettu tilateos hehkui kaikissa väreissä ympäri Gloriaa, ja Rinteen kaikkivoipa musiikki-ilmaisu sopi täydellisesti yksiin lavalla pyörivien psykedeelisten kuvioiden kanssa. › tapanirinne.com › flowersoflife.net The post Tapani Rinne Radioton appeared first on Lähettämö.
Sigur Rós päätti puolitoistavuotisen maailmankiertueensa kolmeen keikkaan Reykjavikissa, ja se oli upeaa. The post Sigur Rós Reykjavikissa appeared first on Lähettämö.
Sigur Rós päätti puolitoistavuotisen maailmankiertueensa neljään keikkaan Reykjavikissa, ja se oli upeaa. Konsertti oli kytköksissä bändin jäsenten kuratoimaan Nor∂ur og Ni∂ur -festivaaliin, vaikkei ollutkaan osa sen virallista ohjelmaa. Sigur Rós oli kuitenkin festarin henkinen pääesiintyjä. Konsertti tapahtui kongressikeskus/konserttisali Harpassa, joka oli paikkana melkoisen täydellinen. Tuntia ennen pää-aktia aulassa aloitti Julia Barwick, jonka eteerinen ambient-maalailu olisi voinut olla joltain varhaisemmalta SR-levyltäkin. Barwickin avoin ja kuulas esittäminen yhdisti laulua, looppeja ja hidastempoista pianismia. Erittäin hyvä lämmittelijävalinta! Kahdeksalta lähes kaikki olivat siirtyneet isoon saliin. En käsitä, kuinka jotkut, tietenkin rivin keskellä istuvat saattoivat tulla vartin myöhässä tällaiselle keikalle. Jónsi, Georg Hólm ja Orri Páll Dýrason sen sijaan aloittivat melko tarkasti kahdeksalta Á, Ekki Múkk ja Glósóli -biiseillä. Harpan Eldborg-sali oli todella hienon kuuloinen ja erotteleva tila, ja niin livenä soitetut kuin tausta”nauhoilta” tulleet osuudet miksattiin julki suurella ammattitaidolla. Bändin esittämisrutiini oli ymmärrettävästi todella kovalla tasolla, kun lähes samaa settiä on esitetty niinkin pitkään. Bändin intensiivisyys ja herkkyys eivät tästä kuitenkaan kärsineet. Orrin maaninen tuijotus symbaaleihin toi jokaisen iskun syvälle ytimeen. Hólm soitti pidättyväisesti kuten aina. Keikan lopussa tapahtui kuitenkin hänen toimestaan erittäin yllättävästi tyylipuhdas basson hajottaminen lattiaan hakkaamalla – saatiin kyllä aivan selvä viesti, että tämä loppui nyt tähän. Moista en olisi kyllä SR:n keikalta osannut odottaa. Bändisoundin ydin oli totutusti Jónsin herkkä mutta voimakas laulu, järkyttävän massiiviset kitaravallit, ja toisaalta myös äärimmäinen minimalistisuus. Monikaan bändi ei käytä niin laajaa dynamiikkaa. Kymmenen sekunnin tauko yleisön odottaessa hiirenhiljaa, mitä seuraavaksi tapahtuu oli uskomaton kokemus. Ison tilan täydellisessä hiljaisuudessa on jotain sellaista mitä ei kotiluureista irtoa. Toisessa päässä oli kahdesta 4×12″ Marshall-kaapista vyörynyt erittäin iso särö-delay-kitaravalli, joka täytti salin jokaista nurkkaa myöten. Jónsi käyttää erittäin monipuolisia soittotekniikoita, kuitenkin välttäen kaikkea kitaransoitossa yleensä nähtyä: hänen repertuaariin kuuluu sorminäppäilyä puhtaalla ja särösoundilla, volumepedaalilla tehtyjä pehmeitä äänimattoja, jousella soitettuja efektiääniä ja melodioita vähemmällä tai (usein) enemmällä säröllä ryyditettynä, ja kieliä nostamalla ja samalla jousella soittamalla kera kaikkien efektien päälläollen todella isonkuuloista äänimaailmaa. Erittäin vaikuttava oli myös Bruno Poetin valo/lavadesign. Screenit ja GLP X4 -valopötköt toimivat yhdessä maalaten kuvia surrealistisista unimaailmoista futuristiseen kolmiulotteisuuden tuntuun. Bändiläiset liikkuivat lavasteissa jonkin verran, mikä lisäsi hienosti mystistä fiilistä. The post Sigur Rós Reykjavikissa appeared first on Lähettämö.
Setlist.fm:n mukaan olen ollut Stam1nan keikalla tämä mukaanlukien 11 kertaa. Pari niistä on jäänyt mieleen ehkä jopa lähtemättömästi: vimmainen Provinssirockin päiväkeikka 2005; tai 2012 pari Lutakon keikkaa. Bändillä on aina mieletön energia, soitto kulkee tinkimättömän hienosti ja biisit ovat mahtavia. The post Stam1na – Rahasta ja rakkaudesta 2017 appeared first on Lähettämö.
Setlist.fm:n mukaan olen ollut Stam1nan keikalla tämä mukaanlukien 11 kertaa. Pari niistä on jäänyt mieleen ehkä jopa lähtemättömästi: vimmainen Provinssirockin päiväkeikka 2005; tai 2012 pari Lutakon keikkaa. Bändillä on aina mieletön energia, soitto kulkee tinkimättömän hienosti ja biisit ovat mahtavia. Rahasta ja rakkaudesta -kiertueen Virgin Oilin keikka jäi mieleen muista syistä, nimittäin ikinä ei ole ollut niin vaikea kuulla bändiä kuin nyt. En tarkoita etteikö volyymiä olisi riittänyt, koska sitä riitti – en vain kuullut muuta kuin epämääräistä jylinää. Menin ensin aika lavan eteen, sitten kauemmas, tiskille, kuuntelin tulpat päässä ja ilman, mutta suurimmasta osasta musaa en saanut mitään selvää. Tätäkö se tarkoitti, kun vanhemmat aina sanoivat, ettei lempibändieni levyistä ”saanut mitään selvää”? Jotain todella kummallista oli korvakäytävissä menossa tuona iltana. Biisit tunnistin vain vaivoin. Muuri on yksi suosikeistani, ja sitä bändi ehti soittaa kertsiin asti, ennen kuin tunnistin. Kokemus oli todella hämmentävä. Ympärillä ihmisistä näki, että heitä sama asia ei vaivannut, vaan pitti pyöri ja kaikin puolin kaikki näytti niin mainiolta metallikeikalta kuin Stam1nalta voi odottaakin. Keikan aikana tissuttelin 2 olutta, joten mistään sekavuustilastakaan ei ollut kyse. Keikan aikana sattui kaikenlaista, josta minulla ei ollut hajuakaan. Hyrde katosi lavalta joksikin aikaa, jonka Kaikka ilmeisesti selvitti koska puhui yhdessä vaiheessa mikkiin jotain, mutta en pystynyt erottomaan sanaakaan. Kuisma Aalto ja Ultima Foole kävivät fiittaamassa yhdessä kappaleessa, mutta en kuullut siitä juuri mitään. Ihmiset juttelivat jotain, ja hymyilin takaisin ja toivoin, ettei se ollut mikään kysymys. Loppupuoliskolla pelasin viimeisen ässän hihasta ja tungeksin miksauspöydän lähistölle. Siellä sain encore-biiseistä paremmin kiinni. Ajattelin, että ehkä tämä koko tapaus oli vain minulle tarkoitettu muistutus siitä, miten itsestään selvänä joskus pitää sitä, että kuulee ja pystyy ymmärtämään kuulemansa. Tämän tapauksen jälkeen olen ollut bänditreeneissä ja muilla keikoilla tulpat päässä ja hiljaisemmilla keikoilla ilman, ja mitään vastaavaa ei ole sattunut, vaan taas on onneksi päässyt kuulemaan hienoa musiikki oman soitannan lisäksi. Huom! Tämä kirjoitus ei ole mikään huonoista soundeista valitus, vaan omalle kohdalle sattuneen oudon illan kuvaus. The post Stam1na – Rahasta ja rakkaudesta 2017 appeared first on Lähettämö.
Jos jättää muutaman suvantokohdan pois muistoista, niin olihan se kuitenkin nyt aivan mielettömän kova keikka. The post Guns N’ Roses appeared first on Lähettämö.
Guns N’ Roses palasi kaikkien odotusten vastaisesti 1/2 -alkuperäiskokoonpanolla, ja 55 000 suomalaista kerääntyi Hämeenlinnaan toteamaan bändin livekunnon. GNR:n musassa on monipuolisuutta, jota harvoin tapaa: mieletön bilemeininki yhdistettynä monesti ahdistaviin sanoituksiin, ja vieläpä hyvin soitettuna. Hämeenlinnassa näin bändin kolmatta kertaa, ja tämä veto oli kyllä paras. 90-luvun Jäähalliveto oli tietysti mieleenpainuva, mutta ei välttämättä hyvän musan ansiosta, ja muutaman vuoden takainen Käpylän Axl ja kumppanit -keikka oli haaleaa kaipailua menneille ajoille. Nykyään Duff McKagan ja Slash ovat skarpanneet sen verran, että bändi toimii hienosti suurten persoonallisuuksien saadessa vapaasti seilailla pro-taustayhtyeen luoman pohjan päällä. Hyvällä rokkikeikalla saa olla koko ajan hieman varuillaan, että mitä nyt tapahtuu, mutta toisaalta ei liikaa, jotta homma ei leviäisi käsiin. Tiukkuus ja kaaos on todella vaikea yhdistää tyylikkäästi. Moni bändi soittaa nykyään todella hyvin, uskomattomilla soundeilla ja toiminta on pitkälle edistynyttä. Mutta GNR:n vapautunutta esittämistä seuratessa (yleensä Slashin improsoolojen aikana) tuli mieleen, että toiminta on monella kuitenkin tasapäistynyt sen verran, että suuria särmiä on vaikea aistia. Mutta takaisin aiheeseen – se kitarointi. Slashin soitto toimi aikoinaan monien muiden mukana myös kirjoittajalle suurimpana porttina GNR:n musaan. Siinä soittotyylissä on jotain mahtavaa ilkeän rasvaista groovea, jota on vaikea jäljitellä. Studiolevyillä on onnistuttu taltioimaan monia rockhistorian svengaavimmista ja melodisimmista sooloista. Miksi siis hänen improvisointiaan ei oikein jaksa kuunnella? Sama on toistunut jokaisella keikalla – tuntuu uskomattomalta kirjoittaa, mutta loputtoman tuntuinen bluespohjainen tiluttelu lakkaa aina lopulta kiinnostamasta. Velvet Revolverissa Slash oli mukavalla maaperällä, soolobändin kanssa vähän sinnepäin. GNR:ssä Axl on vaarallinen ja arvaamaton elementti, Duff on cool ja todella tärkeässä roolissa siinä miltä bändi kuulostaa, Richard Fortusin roolina oli olla Izzy (vaikka omissa soolospoteissaan kuultiinkin teknisempää suorittamista). Dizzy Reed ja Melissa Reese koskettimissa ja Frank Ferrer rummuissa sopivat hyvin pakettiin. Jos jättää muutaman suvantokohdan pois muistoista, niin olihan se kuitenkin nyt aivan mielettömän kova keikka. Kun Slash ja kumppanit vetävät muutaman metrin päässä Welcome to the Junglea, ei sitä vaan voi olla pomppimatta ja huitomatta ilmaan. Onneksi saimme vielä kokea tämän! The post Guns N’ Roses appeared first on Lähettämö.
Keväällä mietin, että Steve Vai on sellainen hahmo, jonka show täytyy aina silloin tällöin käydä katsastamassa. Tosin edellistä kerrastä ehti vierähtää muutama tovi, se taisi olla Tavastialla v. 2000... The post Steve Vai appeared first on Lähettämö.
Keväällä mietin, että Steve Vai on sellainen hahmo, jonka show täytyy aina silloin tällöin käydä katsastamassa. Tosin edellistä kerrastä ehti vierähtää muutama tovi, se taisi olla Tavastialla v. 2000… Tällä kertaa bändinä oli Dave Weiner (g, kb), Philip Bynoe (b) ja Jeremy Colson (d). Parissa biisissä joku teknikoista kävi vielä täydentämässä akkarilla. Keikka oli osoitus siitä, miten hieno muusikkous kantaa yli teknisten ongelmien. Steve Vain intohimoinen soittotyyli tuli vastustamattomasti tärykalvoille. Viime vuosina on ollut ilo nähdä monia visuaalisesti hienoja keikkoja (esim. David Gilmour, Sigur Rós, Nine Inch Nails…), että pisti oikein silmään tätä Vain tuotantoa vaivannut amatöörimäisyys. Taustalla oli yksi liian pieni screeni, jossa pyöriteltiin 90-luvun tyylistä ATK-grafiikkaa, Vai-logoa ja vanhoja videoita. Törkeimmältä Oudoimmalta näytti kuvassa oleva The Audience is Listening – screenillä sekasotku jossa levynkannen päällä pyöri biisin video, jonka päälle Dream Theaterin John Petrucci oli editoitu lähettämään terveisiä ja hoitamaan tilutusbattle-velvollisuutensa. Kun tätä vielä edelsi keikan alun pahat ongelmat kitaroiden, efektien ja PA-laitteiston kanssa, jäi teknisestä suorituksesta aika vaivaannuttava muistijälki. Todella harmi, että hyvä musa joutui moisista kärsimään. Kaikesta vaivalloisuudesta huolimatta soittopuoli oli mahtavaa kuultavaa. Vain hienot sävellykset ja soiton virtuoosisuus ei varmaan enää ole kenellekään uusi asia. Henk. koht. olin tyytyväinen lavamaneerien vähemmästä suunnitelmallisuudesta, jota on joskus ollut kiusallista seurata. Erittäin hieno keikka lopulta oli, ja Passion & Warfare -albumi soi mehukkaasti livenäkin. Täytyy vain toivoa, että loppukiertue sujuisi paremmin, ja seuraavalla rundilla tuotanto-asiatkin toimisi luotettavammin. The post Steve Vai appeared first on Lähettämö.
Isoja äänivalleja, herkkiä hetkiä. Ja selvästi normaalia vähemmän yleisön laulattamista. The post Sólstafir, Mono appeared first on Lähettämö.
Koska minulle 70-luvun jälkeen tulleet bändit ovat aina vähän uusia, en japanilaisesta Monostakaan ollut ikinä kuullut ennen lauantaita. Onneksi tulin kuitenkin paikalle ajoissa – enimmäkseen, koska post-rock oli mainittu. Monon kitaristit Taka ja Yoda eläytyivät istuen. Monon musiikki oli usein massiivisen kuuloista ja jylhää. Melodiat ovat aika simppeleitä ja bändillä melko vakiintunut paletti musiikillisia tyylikeinoja: eteerinen näppäily, korkealta soitetut tremolomelodiat, pikku hiljaa kasvava intensiteetti. Pitkien kappaleiden aikana bändillä oli aikaa kehitellä materiaalia kiireettömästi ja pienin muutoksin, ja lopetus saattoi olla vaikka muutaman minuutin feedback-kaaos. Basisti Tamaki loi keikan herkimmät jaksot vierailuillaan pianon ja kellopelin ääressä. Toistoisimmissa vaiheissa koin muutamia turtumisen hetkiä, mutta silloinkin tylsistymisen esti pelasti Yasunori Takadan monipuolinen rumputyöskentely, jonka ansiosta monotoninen junnaus muuttuikin kiinnostavaksi kappaleita yhdessä pitäväksi voimaksi. Keikan loppupuolelle mentäessä pidin enemmän ja enemmän bändin sisäänpäin kääntyneestä hillitystä vimmasta. Aðalbjörn Tryggvasonin Flying V soi ebow’lla pitkään ja räkäisen riipaisevasti. Pienen roudaustauon jälkeen Sólstafirin luihunnäköiset jäsenet ilmestyivät lavalle. Minulla oli muistikuva Lutakosta muutaman vuoden takaa, jossa meno oli jotenkin ilkeämpää. Nyt atmosfäärit olivat lisääntyneet rockin kustannuksella. Henkilökohtaisesti tämä on erittäin miellyttävä suunta ja toivon että bändi jatkaisi rohkeasti tällä löytämällään tiellä. Mielestäni Sólstafir tekee mahtavaa musiikkia. Muutama vuosi sitten Islannissa käydessäni tajusin, miten se voi on niin omaleimaisen vaikuttava ympäristö, ettei se voi olla kollektiivisesti leimaamatta sieltä tulevaa musiikkia. Tykkään tuosta soundista, joka on herkkä ja samalla voimallinen, avara mutta yksityiskohtainen, hieman kliseitä sisältävä mutta niitä kuitenkin omaperäisesti yhdistävä. Laulaja-kitaristi Tryggvasonin soundi on usein niin äärellä menevä, että koko ajan odotat sen särkyvän. Se hetki ei vain tule, vaan bändi pystyy tasapainoilemaan tiukkuuden ja häröilyn välimaastossa todella intensiivisesti. Lisäksi bändi soundasi koko ajan todella hyvältä (niinkuin kyllä Monokin). Tämän illan miksaajille 5/5 niiden kaikkien sävyjen esille saamisesta. The post Sólstafir, Mono appeared first on Lähettämö.
David Gilmour kotikentällään Lontoon Royal Albert Hallissa. The post David Gilmour Royal Albert Hallissa appeared first on Lähettämö.
Arvokas, mutta silti intiimin oloinen Royal Albert Hall näytti hitaasti täyttyessään olevan täydellinen tapahtumapaikka yhdelle Gilmourin ”Old Man’s Tourin” konserteista. Ihailunsa kohteen kanssa samaan tahtiin varttuneilla yleisön jäsenillä oli mukanaan puolisot, lapset ja muutamilla ehkä lapsenlapsetkin. Vaimeassa puheensorinassa halli täyttyi kaikessa rauhassa ja vasta uuden levyn avausfiilistelyn 5 A.M. soidessa viimeisetkin malttoivat pubista paikalle. Ilta oli evening with -tyyppinen eli kaksi omaa settiä ilman lämmittelijää. Pink Floyd -tradiosta poiketen settilista (Setlist.fm:ssä) ei koostunutkaan ensin uudesta levystä ja sitten vanhoista hiteistä, vaan nyt myös ensimmäinen puolisko sisälsi vanhoja klassikoita. Lista oli silti varsin tuore, kun uuden levyn biiseistä seitsemän oli otettu mukaan. Itse keikan alettua kirjaimellisesti ensimmäisestä nuotista alkaen kuuli, että Gilmour on kovassa soittokunnossa ja kuulostaa todella hyvältä. Ensisävelet tulivat vaaleanpunaisessa valokeilassa seisten – mietin, oliko tämä gilmourmaisen kuiva kannanotto Which one’s pink? -heittoihin. Jokatapauksessa aikamoisen viimeistellyllä tatsilla ja soundilla toimivat yhtä vakaasti niin 5 A.M.:in ja Shine On You Crazy Diamondin kaltaiset fiilistelyt kuin Sorrow’n ja Astronomy Dominen massiiviset vyörytyksetkin. Sooloissa oli todella maukkaasti potkua tällä keikalla esim. juuri Sorrow’ssa. Sopiva lisä Gilmourin eeppisimpien tuotosten joukkoon on In Any Tongue. Biisin soolo oli lähes suoraan levyltä, ja siinä mielessä vähän yllätyksetön, vaikkakin silti todella hienon kuuloinen. In Any Tongue on itseoikeutettu lisä eeppisimpien soolojen listalle, eikä häpeä Time / Comfortably Numb -vertailussa lainkaan. Aika näyttää, muodostuuko siitä yhtä suurimerkityksellinen. Kyseisen biisin aikana vanhalle tutulle pyöreälle valkokankaalle heijastettu sota-aiheinen animaatiofilmi lisäsi vaikuttavuutta entisestään. Us And Themissä ja Timessä pyöritettiin vanhat tutut filmit, ja Girl in a Yellow Dressissä uutukainen, jonka suunnittelija ei ole minulle vielä selvinnyt. Animaation olemassaolo oli sinänsä hyvä, koska itse kappaletta ei juuri tekisi mieli kuunnella – tämä kliseinen jazz-yritelmä olisi voinut jäädä vaikka kokonaan tekemättä. Jännitin etukäteen, keitä vierailijoita mahdollisesti lavalla kävisi. Levyllä laulaneet David Crosby ja Graham Nash olivat esiintyneet jo keskiviikon konsertissa. Perjantain konsertissa puolestaan Gabriel Gilmour kävi soittamassa osuutensa In Any Tongue -biisissä. Gilmour ei niin hanakasti pyytele vielä elossa olevia vanhoja bändikavereitaan lavalle – sen sijaan Rick Wright inspiroi vielä kuolemansa jälkeenkin The Boat Lies Waiting -kappaleen. Yksi lisäplussa bändin tsekkaamisessa nimenomaan Lontoossa oli se mahtava kotona olemisen tunne, joka oli kaikessa läsnä. Tämä musiikki ei niinkään kuulu isoille stadioneille, vaan juurikin hieman seesteisempään tilaan ja näiden ihmisten keskelle. Englantilaisuus on vahvasti läsnä Gilmourin musiikissa, ja myöskin toisin päin: Gilmourin musiikki on yksi brittien musamaailman kulma- ja kruununjalokivistä. The post David Gilmour Royal Albert Hallissa appeared first on Lähettämö.
Dallepén keikka oli taatusti vuoden hyväntuulisin. Mahtavaa, kuinka kaikilla soittajilla oli oma esiin pääsevä persoonallisuus ja huumori. The post Dallapé vieraanaan Aili Ikonen appeared first on Lähettämö.
Dallepén keikka oli taatusti vuoden hyväntuulisin. Mahtavaa, kuinka kaikilla soittajilla oli oma esiin pääsevä persoonallisuus ja huumori. Aili Ikonen lauloi enimmäkseen perinteitä kunnioittaen, mutta onneksi sinne oli varattu pari vapaampaa jaksoakin, jossa pääsi kunnolla irrottelemaan ”Scandinavian scatillään”. The post Dallapé vieraanaan Aili Ikonen appeared first on Lähettämö.
Teemu Viinikaisen kanssa hyvin yhteen soittivat Ville Herrala ja Mika Kallio. The post Teemu Viinikainen trio appeared first on Lähettämö.
Bill Frisell – ehdottomasti yksi suosikkikitaristeistani. The post Bill Frisell appeared first on Lähettämö.
Bill Frisell – ehdottomasti yksi suosikkikitaristeistani. Nuorna poikana oli elämän muuttava tilanne, kun joskus 90-luvun puolivälin jälkeen soittotunnilta lähtiessä Timo Ketola antoi mukaan kasetin, jossa oli All the Things You Are -kappale. Ajattelin hetken, että eikö mitään kuluneempaa löytynyt, mutta tässä olikin esittäjänä Paul Motianin yhtye, kitarassa Frisell (ko. äänite on Paul Motian On Broadway, vol. 2). Melodia alkoi ja se sointihan oli jotain, millaista en ollut koskaan kuullut, että näinkökin sitä kitaraa voisi soittaa? Kyllähän sen pelkän yhden kappaleen kuuleminen aiheutti pysyvän muutoksen omassa soitossa ja tyyli-ihanteissa. Edellisestä Frisell-keikasta ehti kulua jo 17 vuotta, joten nyt oli selviö lähteä Tampere Jazz Happeningiin kuuntelemaan uutta Guitar in the Space Age -hommaa. Keikkaraportti löytyy tällä kertaa SuomiJazz.comista, tervemenoa lukemaan. Ja Motianin bändiä voi fiilistellä vaikkapa tästä: The post Bill Frisell appeared first on Lähettämö.
Pink Floydin uuden ja ehkä viimeiseksi jäävän levyn julkaisun lähestyessä on hyvä palautella mieleen, kuinka tähän päädyttiin. The post Pink Floyd ennen ja… appeared first on Lähettämö.
Pink Floydin uuden ja ehkä viimeiseksi jäävän levyn julkaisun lähestyessä on hyvä palautella mieleen, kuinka tähän päädyttiin. Uran alussahan bändin ulosanti oli hyvinkin erityyppistä ja -kuuloista. Listasin huvikseni omia suosikkejani bändin epävirallisista julkaisuista, ja tässä ne kommentein varustettuna. Yritin löytää suosikit kaikista tärkeimmistä uran vaiheista ja kommentoin vähän, mikä missäkin on niin hienoa. Noissa vanhoissa, ennen Dark Side of the Moonia seurannutta jättimenestystä, äänitetyissä on mahtavaa, kun yleisö kuuntelee hiirenhiljaa ja taputtaa kiltisti biisien välillä, joten äänittäjillä on ollut helpommat oltavat. The Syd Barrett Tapes, Have You Got It Yet? – hyviä Sydin aikaisia biisejä, esim. Interstellar Overdrive Complete Concertgebow – aivan upea tallenne vlta 1969, esim. koko Man and the Journey -eepos hyväsoundisena. Biisejä joista myöhemmin tuli mm. Cymbaline, Green is the Colour ja Careful With That Axe Eugene Celestial Voices – 68-69 -aikaista matskua, sisältää mm. Careful With that Axen ja Saucerfulin varhaisia versioita University of Southampton / Beset by the Creatures of the Deep – jälleen hyvää -69 -settiä, mm. Astronomy ja Interstellar lähtee aivan kybällä. Tää oli ensimmäisiä CD-R:iä, joita postiluukusta kolisi, ja tajusin miten uskomaton livebändi Pink Floyd oli psykedeelisimmillään Smoking Blues – äänitetty v. -70 Montreuxissa, mm. Atom Heart Mother, Cymbaline ja The Embryo toimii Meddled – äänitetty 1971. Mm. aivan huippu Echoes, sekä virallisilta levyiltä puuttuva hieno biisi The Embryo Maple Leaf Gardens / Yeeshkul! (samaa keikkaa saa eri nimellä) – Dark Side -kiertueelta, tässäkin mahtava Echoes koko DSOTM:n lisäksi LA Sports Arena Apr 26, 1975 / Echoes in the Gardens / Crazy Diamonds – kovaa menoa WYWH:n kiertueelta, hommat alkaa olla jo koko lailla isollaan Mr. Pig / Oakland Coliseum 9/5/77 / Plays the Animals / Animal Instincts – 77-kiertueelta, käsiini osuneista paras Animals-äänite Azimuth Coordinator – sisältää -75 keikan, jossa on Animals-levyn biisien varhaisia versioita – -78-keikalla on Animals- ja Wish You Were Here -levyjen biisit kokonaisuudessaan kera encoreiden – mukana hyvä 1980 Wall-veto Los Angelesista, vaikka nykyisin on tietysti mukava kuunnella myös virallista julkaisua Lahden Suurhallin keikkaa Momentary Lapse -kiertueelta tulee joskus kuunneltua ihan nostalgiasyistä Delicate Sound of Thunderin sijasta. Lisäksi Venetsian video on helposti löydettävä ja hyvälaatuinen tv-tallenne. P*3 – sisältää biisejä joita soitettiin Division Bell -kiertueella, mutta joita ei ole virallisilla julkaisuilla. Löytyyhän tältäkin kiertueelta varmaan kaikki keikat äänitettynä jostain, mutta mieluummin kuuntelee virallista Pulsea Jos oikein innostuu niin voi latailla Early Flights Vol. 1-10, noista löytyy sitten kaikkea mahdollista radiomainoksista kokonaisiin keikkoihin, vähän vastaava kokoelma kuin Have You Got It Yet. …ja nyt The Endless Riveristä on tarjolla muutama tiiseri. Itseltäänhän bändi toki kuulostaa, ja Louder Than Wordsin soolo sisältää oikein mukavaa melodista asiaa. The post Pink Floyd ennen ja… appeared first on Lähettämö.
Nyt taisi tulla vuoden sisään kolmas kerta kun olen taiteilija Maijasen keikalla. Olenko tulossa Pave-faniksi? The post Pave Maijanen appeared first on Lähettämö.
Pave Maijanen herätti teini-ikäisessä kirjoittajassanne ristiriitaisia tuntemuksia: 80-luvun Suomessa Jano-, ja Lähtisitkö-videot veivät aivan liian usein arvokasta Hittimittarin lähetysaikaa paljon odottamiltani heavybändien videoilta, mutta toisaalta miehen nimi mukana oli esim. suuresti fanittamani Dingon julkaisuissa. Sittemmin suhtautumisen on tasaantunut etäisen kunnioituksen tasolle. Tahti kuitenkin kiihtyy, sillä nyt taisi tulla vuoden sisään kolmas kerta kun olen Maijasen keikalla. Olenko tulossa faniksi? Red Neck täyttyy laiskahkoon tahtiin, ollen kuitenkin ihan kohtuullisen kansoitettu Paven astellessa lavalle itsevarmasti, mutta nöyrän varovaisesti hymyillen. Ensimmäinen biisi on Fever, jonka keikkasuosiota alati ihmettelen. Jos ja kun omaa laadukasta tuotantoa riittää, miksi jyystää läpi tätä? Samaa mietin Maaritin keikalla JKL Kesässä viime kesänä. Voihan tietysti olla, että kyseessä on jonkinlainen rentoutumisriitti, löysät pois ennen kunnon vetoja. Uusimmalta, Kaikessa rauhassa -levyltä (”jota on myyty noin 30 kappaletta”) tulee jopa neljä kappaletta: Rikkinäinen villasukka, Kaikessa rauhassa, Suomalainen unelma ja Sä peset lattiaa. Kappaleet kuulostavat perustelluilta ja hienoilta valinnoilta Jano-, Ikävä-, Lähtisitkö-, Pidä huolta – ynnä muiden legendaarisessa asemassa olevien kappaleiden keskellä. Pave Maijanen ja kitara toimii. Martin-akustisessa on hieno soundi, jolla säästeliään tyylikkäästi komppaillaan läpi isommat ja pienemmät hitit. Kitarassa soi koko ajan juuri oikeat äänet, jotka yhdessä laulumelodian kanssa panevat kappaleiden harmoniat soimaan rikkaasti. Lauluääni (tietenkin kera valtavan karisman ja lavaläsnäolon) pitää yleisön otteessaan hämmästyttävän hyvin. Pave itsekin kiittelee ilmiötä ainakin joka toisen biisin jälkeen – ja joka toisen jälkeen otetaan välihuikka. Maijanen kertoo, ettei tämä ole piilomainontaa, vaan ihan rehellistä myynnin edistämistä. Toivottavasti tämän raportointi ei saata taiteilijaa ongelmiin. Keikan aloitus kymmeneltä olikin todella toimiva juttu, eikä esiintyjän tarvinnut taistella yleisön juopunutta mölinään vastaan kuin vasta parin viimeisen biisin aikana. Huikeaa itsevarmuutta osoitti nainen, joka meni juuri ennen encorea pyytämään, että Maijanen soittaisi lisää, ”koska me tultiin vasta just sisään”. The post Pave Maijanen appeared first on Lähettämö.
Nassaun Fasaani on rumpali Toni Porthénin ja fonisti Joonatan Raution liidaama suurelle yleisölle uusi kokoonpano, joka liikuskelee maukkaasti pääosin Amerikan itärannikolta ammentavassa sähköisen jazzfunkin sävelmaailmassa. The post Nassaun Fasaani appeared first on Lähettämö.
Vas. Juho Kivivuori, Joonatan Rautio, Toni Porthén, Jussi Fredrikson ja Mamba Assefa. Nassaun Fasaani on rumpali Toni Porthénin ja fonisti Joonatan Raution liidaama suurelle yleisölle uusi kokoonpano, joka liikuskelee maukkaasti pääosin Amerikan itärannikolta ammentavassa sähköisen jazzfunkin sävelmaailmassa. Popparin keikalla 16.10. oli mukavasti ihmisiä, jotka saivat kuullakseen kaksi settiä mukavaa fuusiomusiikkia. Jazzin, lattareiden ja funkin vaikutteet sekoittuvat mieleenpainuvasti kahden aivan liian nopeasti kuluneen setin aikana. Joillakin keikoilla saattaa joskus tulla mieleen, että kappaleiden teemat ovat olemassa vain kehystämään tähtikokoonpanon sooloja, mutta ei tänään. Bändin hyvä kemia kuului soolosta toiseen muusikoiden kehitellessä kappaleiden teemoista huikeita säveltykityksiä, jotka puolustivat olemassa oloaan muutenkin kuin soittajien virtuoottisuuden esittelykenttänä. Olisinpa toisaalta voinut kuunnella pelkästään sitäkin: Joonatan Raution ja Jussi Fredriksonin sävelmaalailut, Porthénin ja Mamba Assefan huikeat rytmilliset ilotulitukset sekä kompissa että sooloissa, ja kaiken pohjalla yhteenliimaajana Juho Kivivuoren tajuttoman groovaavat bassolinjat. Uusi Return-levy löytyy Spotifysta, kannattaa kuunnella, mutta ehdottomasti mennä myös keikalle – näin hienoa kuulee harvoin. The post Nassaun Fasaani appeared first on Lähettämö.
Alice in Chains ja muitakin esiintyjiä oli paikalla, itse sen sijaan vain sunnuntaipäivän. The post Ilosaarirock 2014 appeared first on Lähettämö.
Aijjettä, miten hyvää seuraa ja kaunista ilmaa olikin tarjolla sinä päivänä, kun olisi jo pitänyt lähteä Ilosaarirockiin. Katselin esiintyjälistaa, että nämähän on kyllä aika pitkälti nähty, ja näin saavuin Joensuuhun vasta sunnuntaiksi. Festarin ja koko kaupungin tunnelma on paljon ylistetty eikä syyttä – jo kaupungilla, saati sitten festarialueella, törmää mahtaviin tyyppeihin musankuuntelun lomassa. Yksi heistä oli Rony Addadi, ainutlaatuisen hyvä Cyr wheel -taiteilija. TJEU! Itse festarielämys alkoi Ellie Gouldingista, jolloin väkeä taisi olla eniten liikkeellä päälavan edessä. Kuulosti toimivalta popilta, mutten ole kohderyhmää. Hauska kuunnella silti! Ainakin hetken. Opethia oli mukava kuunnella enimmäkseen Mikael Åkerfeldtin kyynisten ja itseironisten spiikkien takia. Ilmeisesti se oli normaalia, vaikka itselle tuli välillä olo, että kaverin olisi tehnyt enemmän mieli olla jossain muualla. Soitto toimi kuitenkin hyvin ja sellainen ihan kiva 8+-keikka se lopulta oli. Alice in Chainsin keikka sitten oli jo yksin paikalle tulon arvoinen huikeassa intensiivisyydessään. Todella mahtava meno, kaikki tärkeimmät biisit setissä, ja Down in a Hole encorena. William Duvall on aivan kotonaan sekä uudessa että vanhassa materiaalissa, ja hyvä fiilis huokui ryhmästä koko keikan ajan. Bändi myös kuulosti todella mainiolta, festarikeikaksi soundit olivat tosi hyvät. › Duvall fiilistelee keikkaa Facebookissa The post Ilosaarirock 2014 appeared first on Lähettämö.
Tänä vuonna Jyväskylän jazzkesää ryydittää kuukausittain järjestettävä Summer Jazz Club. Klubi-illat pidetään Popparissa 27.5., 17.6., 22.7 ja 12.8. The post Summer Jazz Club Popparissa appeared first on Lähettämö.
Summer Jazz Clubin puuhamies Antti Lähdesmäki vaikuttaa Hermes-yhtyeessä, joka on ensimmäisen klubi-illan toinen esiintyjä. Summer Jazz Club @ Facebook Tänä vuonna Jyväskylän jazzkesää ryydittää kuukausittain järjestettävä Summer Jazz Club. Klubi-illat pidetään Popparissa 27.5., 17.6., 22.7 ja 12.8. Summer Jazz Clubilla esiintyy aina kaksi kiehtovaa nuoren polven yhtyettä, joilla on vahvoja siteitä Jyväskylään. Ensimmäisellä klubilla tiistaina 27.5. lavalle nousee kaksi uutta ja kiinnostavaa originaalimusiikkia esittävää yhtyettä. Nuorista kovan luokan ammattilaisista koostuva Lakecity Groovers keskittyy tekemisessään jazzmusiikin olennaisuuksiin: rehevään svengiin, korkeaan intesiteettiin, vapaasti virtaavaan energiaan ja leikkisään hauskanpitoon. Jyväskyläläisyhtye esittää sekä omia sävellyksiään että jazzklassikoita 1950- ja 60-luvulta ennakkoluulottomalla palolla ja juurevilla blues- ja rockmausteilla höystettyinä. Hermes puolestaan on kvartetti, joka syntyi syksyllä 2013 neljän nuoren soittajan yhteisestä halusta tehdä musiikkia, jossa kunkin omat musiikilliset juuret yhdistyvät brasilialaiseen musiikkiperinteeseen. Lopputuloksena kuullaan omalaatuista, vahvoille brassirytmeille perustuvaa jazz-musiikkia, jossa ei pelätä musiikillisten raja-aitojen yli kurottelemista. Lakecity Groovers: Tuomas Paukku, kitara Tuomas J. Turunen, piano Petri Jaakonaho, basso Ilkka Oksanen, rummut Hermes: Lauri Kallio, kitara Teemu Mustonen, rummut Antti Lähdesmäki, piano Pekka Löhönen, basso Liput: 8/5€ (VIP, opiskelijat) Lisätietoja: 050 3020697/Antti Lähdesmäki › Summer Jazz Club @ Facebook The post Summer Jazz Club Popparissa appeared first on Lähettämö.
Ei väkinäisesti opeteltuja suomenkielisiä fraaseja, bändiesittelyitä, tai miten kivaa on olla juuri Suomessa keikalla. Sen sijaan NIN luotti hyviin soundeihin, kikkailemattomaan esittämiseen ja hienoon visuaalisuuteen. The post Nine Inch Nails appeared first on Lähettämö.
Nine Inch Nailsin keikka oli jollain tavalla yksi tylyimmistä, joilla olen käynyt. Ei väkinäisesti opeteltuja suomenkielisiä fraaseja, bändiesittelyitä, tai miten kivaa on olla juuri Suomessa keikalla. Sen sijaan NIN luotti hyviin soundeihin, kikkailemattomaan esittämiseen ja hienoon visuaalisuuteen. Jo Tension-kiertueelta tutut kellari/vankityrmäfiilistä luovat ristikkomaiset spotit – sinällään jo eräs keksiliäimmistä yksittäisistä valaistusratkaisuista – pään päällä leijuen bändi aloitteli The Copy Of A -biisillä. Hieman yllättäen tämä jäikin Come Back Hountedin lisäksi ainoaksi uuden levyn biiseistä illan setissä. Downward Spiralilta taas tuli peräti 6 biisiä. Hand Covers Bruise -biisi jakoi jonkin verran mielipiteitä. Reznorin keyboardismi oli kuitenkin mielestäni aika hienoa, ja tuloksena oli eräänlaista abstraktia ääri-dubstepiä. Kokonaisfiilikseen vaikutti paljon myös hienot taustaprojisoinnit, jotka saivat muutenkin keikan aikana enemmän näkyvyyttä elektronispainotteisten biisien aikana. Enemmän bändisoittoa sisältäneet biisit mentiin normimmalla laser/spottivalo -toteutuksella. Kaiken kaikkiaan keikalla oli huippusoundit, mahtavat valot, hyvä energia. Tai NIN:in tapauksessa se hyvä on jotain väkivaltaista, ahdistavaa ja tylyä. Mietin että tossa musassa ei ole kyllä juuri mitään kaunista. Jos jotain sinnepäin onkin, niin se on jotenkin ilkeää ja haurasta joka ihan kohta hajoaa. Yleisö puolestaan näytti, että kun oikein on kova meininki, kaivetaan känny esiin ja aletaan kuvata. Katsooko joku myöhemmin oikeasti näitä täriseviä kännyvideoita tai salamalla otettuja kuvia, joissa näkyy vain edessäseisojien takaraivot? The post Nine Inch Nails appeared first on Lähettämö.
Pat Methenyn Suomen-konserttia olikin jo odotettu ja vanhojen diggareiden muisteloita kuunneltu 90-luvun alusta lähtien. The post Pat Metheny appeared first on Lähettämö.
Kuvassa etualalla Anssi Nykäsen pipo Pat Methenyn Suomen-konserttia olikin jo odotettu ja vanhojen diggareiden muisteloita kuunneltu 90-luvun alusta lähtien. Mainitussa ajassa kuka tahansa artisti ehtii (ainakin toivottavasti) käydä läpi aikamoisen tyylillisen kehityskaaren – saati sitten Methenyn kaltainen jopa erikoisuudentavoitteluun taipuvainen jatsari. Konsertin sisältö oli monipuolinen olematta silti sekava. Metheny soitti akustista nylonkielistä, 42-kielistä Pikassoa, omaa signature-6-kielistä Ibanezia, sekä kitarasyntetisaattoria. Alun akustisen ja Pikasso-fiilistelyn jälkeen ensimmäinen tunti tuli hieman perinteisemmän jazzin kuuloista materiaalia, kun taas toisella puolella elvytettiin Orkestrion-koneorkesteriprojektin steampunkahtavia instrumentteja mukaan fuusiommaksi vaihtuvaan tyyliin. Viidentoista vuoden takainen duettolevy Charlie Hadenin kanssa toi tietoisuuteeni Methenyn leppoisan akustisen kitaran soittelun. Sähköisten settien ympärillä keikka alkoi ja loppui tunnelmallisesti fiilistelyihin vanhojen suosikkikappaleiden potpureihin. Suomen jazzkitaraa opiskeleva nuorisokin on nyt päivitetty tietämyksellä, miten Bright Size Life ja Have You Heard soitetaan. Mainiota! The post Pat Metheny appeared first on Lähettämö.
Scofield tulkitsi hienoa jazzmusiikkia tiukasti soittaneen Sibis Alumni Big Bandin kanssa. The post John Scofield appeared first on Lähettämö.
John Scofield on jälleen yksi näistä artisteista, joita on tullut kuunneltua käytännössä aina, mutta keikalle ei ole tullut mentyä. Muutama vuosi sitten oli lähellä, mutta Malev-lentoyhtiön peruttu jatkolento sotki suunnitelmat. Tällä kertaa luotin kotoisan VR:n tasaiseen kyytiin ja matkustin kauas Helsinkiin kuuntelemaan Scofieldia SibaFestin avajaiskonserttiin. Jim McNeelyn sovittamat kappaleet soivat Sibis Alumni Big Bandiltä mukavan kuuloisesti. Konsertin ensimmäinen puoliaika riitti ainoastaan McNeelyn eeppisen East Coast Blow Out -teoksen esittämiseen, ja toisella puoliajalla tuli Scofieldin omia sävellyksiä. Omat kappaleet Scofield tietenkin soitti vapautuneesti ja sooloillen hienosti, mutta ensimmäisen puoliajan teos näytti aiheuttavan hieman päänvaivaa – tosin ei nyt mitenkään häiritsevästi. Timo Lassyn ja Jussi Kannasteen vahva fonisooloilu nosti elämyksen hienoutta vieläkin korkeammalle. The post John Scofield appeared first on Lähettämö.
Sigur Rósin areenakeikka oli sekä soundeiltaan että visuaalisesti ylivertaisen hieno hauraan haavemaailman näyttely. Lavaa kiertänyt harso toimi utuisena valkokankaana. Bändi esiintyivät kuin unen keskellä. Hieman sanattomaksi jäin! The post Sigur Rós appeared first on Lähettämö.
Pitkään yhdessä soittanut Riverside kuulostaa väkisinkin jo ihan hyvältä, mutta löytyykö jostain vielä intoa puristaa vielä vähän ekstraa keikalla? The post Riverside appeared first on Lähettämö.
Vuosia sitten puolalaiskaverini vinkkasi, että sieltä on tulossa bändi, joka soittaa kuulemma ihan Pink Floydin kuuloisesti. Kyllähän moinen kiinnosti, mutta petyin kuitenkin – silloinen Riversiden tuotanto ei juuri vakuuttanut tai noussut Porcupine Treen varjosta ykkös-floydkorvikkeeksi. Tänä päivänä tilanne onkin jo toinen. Uutta Shrine of New Generation Slaves -levyä on tullut kuunneltua ja lippu Lutakon keikalle piti ostaa heti kun mahdollista. Ehkä noin 3/4-täysi lutakollinen ihmisiä oli tullut paikalle varovaisen kiinnostuneesti diggailemaan. Laulaja-basisti Mariusz Dudan itseironiset spiikit eivät ehkä aina ihan täysillä uponneet kansaan, kuten emme aina hoksanneet milloin pitäisi osoittaa villisti suosiota. Kaikki materiaali ei ollut ihmisille mitenkään tuttua, ja parissa yleisönhuudatuskohdassa bändiä kohtasi syvä hiljaisuus. Musiikillinen ulosanti oli sen sijaan mukavan kuuloista. Noin pitkään yhdessä soittanut bändi kuulostaa väkisinkin jo ihan hyvältä, mutta löytyykö sitten intoa puristaa vielä vähän ekstraa joka keikalle? Soundit olivat tosi hyvät, ja varsinkin kitaristi Piotr Grudzińskin Stratocasterin hieman vintagemainen särösoundi miellytti tosi paljon. Vajaa parituntinen keikka oli mukavaa progepopmetallia, mutta jotain kiihkoa siitä jäi puuttumaan. Kannatti mennä kuitenkin, Riversidella on hyviä kappaleita esitettäväksi, ja bändi onnistuu kyllä hyvin yhdistelemään kauniita ja tarttuvia melodioita vähän kimurantimpiin ja raskaampiin jaksoihin. PS. Voisiko joku täydentää settilistan? The post Riverside appeared first on Lähettämö.
Kaikki hyvän fiiliksen ylistykset, joita ihmisiltä on Ilosaaresta kuullut vuosien saatossa, ovat ihan totta. The post Ilosaarirock 2013 appeared first on Lähettämö.
Eipä liene nykyaikoina enää muuta yhtä leppoisaa festivaalia kuin Ilosaarirock (paitsi tietenkin Naamat!). Itse pääsin vasta nyt ensimmäistä kertaa paikalle, ja nopeasti huomasi, että kaikki hyvän fiiliksen ylistykset, joita ihmisiltä on kuullut vuosien saatossa, ovat ihan totta. Roller derbyllä oli mahtava aloittaa festari. Mukava laji seurata, varsinkin kun selostaja selitti miksi niitä pisteitä taas tuli. Nightwish toimi todella hyvin Floor Jansenin kanssa. Tässä viimeinkin laulaja, jollaista bändiin on kaivattu kaikki nämä vuodet. Vuosien tunnustelujen jälkeen tämä oli keikka, joka avasi minulle VHB:n musan. Biisit toimivat, soundit oli hyvät, esiintyminen vimmaista. Miksei se aina välity levyiltä? VHB:tä kannattaa selkeästi mennä keikalle kuuntelemaan aina kun pystyy. Michael Monroe oli oma energinen itsensä. Rokki toimii. Rummuissa Mikko Kaakkurinniemi päivän kolmannella keikallaan – kantsi lähteä Joensuuhun asti soittelemaan! Squarepusherista ei ollut oikein mitään havaintoa etukäteen, mutta kannattipa raahautua katsomaan. Todella brutaalin elektrotykityksen piti elävänä livenä soitettu (välillä hyvinkin voimallisesti efektoitu) basso ja huikeat musaan reagoivat 8-bit -screenit. Huipennus oli tietenkin Sigur Rós, jonka julkistuksen jälkeen v. 2012 joulukuussa festarilippu oli tilattu n. 1 minuutti myöhemmin. Aivan käsittämättömän laajalla tunneskaalalla toimiva bändi vaihtaa ilmaisussaan valtaisasta äänimaisemien vyörytyksestä särkymisen partaalla olevaan herkkyyteen, ja kaikki kuulostaa oikealta ja hyvältä. Kannattaa ehdottomasti katsoa esiintyminen iTunes-festivaaleilla ja sitten hoitaa liput seuraavalle itselle sopivalle bändin keikalle. The post Ilosaarirock 2013 appeared first on Lähettämö.
Uuden levyn vastikään pihalle laittanut Slash ystävineen ulotti kiertueensa Helsinkiin 19.2.2013. The post Slash appeared first on Lähettämö.
Uuden levyn vastikään pihalle laittanut Slash ystävineen ulotti kiertueensa Helsinkiin 19.2.2013. Keikka meni varmasti, kuin sopimuksen mukaan. Settilistaan oli sopivassa suhteessa otettu mukaan Slashin soolotuotantoa, Guns N’ Rosesia ja jopa Velvet Revolverin Slither. Slashillä oli tietysti myös runsaasti soolotilaa – Rocket Queen piteni kymmenellä minuutilla, jonka aikana sai kuulla rautaisannoksen bluesahtavia rock-lickejä. Kennedy ja bändi musisoivat taidolla, mutta kokoonpanon läsnäolosta ei juuri välittynyt mitään erityistä rock n’ roll -veljeyttä, vaikka Kennedy bändiesittelyssä presentoikin Slashin ystävänään. Valokeilaa liikeni vain Myles/Slash -parivaljakolle, ja muut soittelivat pimeässä taustalla. Basisti Todd Kerns sai tosin oman neliminuuttisensa ja oli solistina Welcome to the Junglessa, melko vakuuttavasti jopa – tosin ei aivan omana persoonanaan, vaan enemmänkin Axl Rosen laulumaneerien välittäjänä. Mietteissäni nousi pintaan iänikuinen kysymys ”hyvästä fiiliksestä” tai ”tunteesta” musiikissa, tai sen puute. Jos ääripäinä on todella räkäisesti soitettu känninen kellarikeikka korvia riipivillä soundeilla, tai sliipattu stadionveto, jossa kaikki on tuttua ja kuulostaa periaatteessa hyvältä ja kirjan mukaiselta, kumpi sitten on parempi tai kiinnostavampi tapaus? Tai missä se tunne sitten on? ”Sun täytyy löytää uusii tapoja tehdä se”, sanoi Andy McCoy. En ole varma onko Slash löytänyt sen, vaikka hän onkin tietysti saavuttanut urallaan paljon. Täytyy ehkä odottaa muutama kymmenen vuotta, jotta oikeanlainen perspektiivi muodostuu, mutta minusta tuntuu, että hänen roolinsa on enemmänkin toimiminen tietynlaisen soitto- ja elämäntyylin romanti- ja popularisoijana. Musiikin uudistaminen tai uuden genren aloittaminen, vairsinkaan useita kertoja yhden eliniän aikana, ei tietysti ole mikään helppo juttu. Ehkä Slashin claim-to-fame oli ja tulee olemaan raa’an rock-kitaroinnin tuominen ”takaisin” 80-luvulla, jolloin Joe Perry, Ted Nugent ja kumppanit olivat olleet jonkin aikaa luomistauolla? Rehellinen rock on tietenkin läsnä nykyäänkin, ja Slash soitti valovuosia paremmin kuin legendaarisiksi julistetuilla 80-luvun bootlegeillä. Varmuus on samalla myös jonkinlaista yllätyksettömyyttä ja välillä Slash kuulosti pastissilta itsestään. Iltapäivälehdissä jo julistettiinkin Michael Monroe bändeineen illan staraksi. Lämmittelijä kyllä pieksikin Slashin & kumppanit show’n energisyydessä. Jälkimmäisen etu taas oli biisimateriaali, joka on jo liittynyt osaksi rockin historiaa. Hieman surumieliseltä kyllä tuntuu ajatella, että Slash taisi näyttää rennommalta roviollavierailukuvassaan kuin keikalla kertaakaan. Kaikesta tästä huolimatta diggasin! Slashin sooloilu oli parhaimmillaan todella irtonaista ja vuolaan mielikuvituksellista, ja soundinsa on välittömästi tunnistettava ja persoonallinen. Hienoja biisejä on repertuaarissa aivan riittävästi, ja kuuntelisin tuon kyllä uudestaankin. Hyvää rokkia hyvänkuuloisesti. Alussa fiilis oli katossa tiukan biisiputken (Mean Bone, Nightrain, Ghost, Standing in the Sun). Keskivaiheille ei oikein osunut omia suosikkibiisejä, mutta loppua kohden pääsin taas mukaan. Michael Monroen vierailu encoreissa oli hieno huipennus keikalle. The post Slash appeared first on Lähettämö.
Ben Granfeltia tulee aina lähdettyä kuuntelemaan kun tilaisuus on. Tällä kertaa se oli mukavassa rokkiympäristössä Red Neckissä. The post Ben Granfelt appeared first on Lähettämö.
Ben Granfeltia tulee aina lähdettyä kuuntelemaan kun tilaisuus on. Tällä kertaa se oli mukavassa rokkiympäristössä Red Neckissä. Lavan reunat oli täynnä Engliä ja keikan alettua kaikin puolin pro-meininki niin Benillä kuin bändilläkin (Igi Kocanovic – gtr, Jari Heino – bs, Twist Twist Erkinharju – drs). Hyvillä soundeilla soivat niin White Room -osaston varmat coverit kuin omat biisitkin. Mukavana yllärinä tuli jopa Guitar Slingersiä, jossa Kocanovic lauloi liidit. Instrumentaalibiisejä oli tietysti paljon, ja Ben itse lauloi loput – tässä jotenkin homma jää minulla aina kiikastamaan. Joku sekopää räkä-ääninen, runsaasti soumänsippiä omaava tulkitsija voisi viedä bändin ilmaisua hieman vaarallisemmille vesille ja toisi kivaa vastapainoa Benin perusvarmaan rokkisoittoon. Neckin lava on aika matala ja seisoskelin keikan alkupuolen edessä, ja jotenkin nyt vasta tajusin miten mielettömän alhaalla Twist Twist soittaa. Siinä nimittäin on polvi korkeammalla kuin virvelin pinta, ja mies möyrii menemään kunnon köyryasennossa. Eihän siinä tietysti mitään, tärkeintä että rummutus toimii – siinä suhteessa ei jäänyt valittamista! Beni piti jättää kesken pois, koska halusin kuulla myös Popparissa soittavaa J. Leinoa, joka oli fiittaamassa Blues Liven pikkujouluissa. Se kannattikin, sillä Leinon rouhea tulkinta täydensi aiemmalta keikalta jääneen hienoisen tunnetyhjiön. The post Ben Granfelt appeared first on Lähettämö.
Lahtikaupungin ylpeys Francine ehti olla kasassa 25 vuotta ennen kuin ehdin keikalleen. Valitettavasti vain paikkana oli paikallinen sedula pahimpaan pikkujouluaikaan. Noin puolen tunnin jonotuksella pääsi kuitenkin sisälle, eikä lavan edustalla ollut varsin suurta ruuhkaa. Olin kuullut bändiä kehuttavan hyvästä lavameiningistä, ja tottahan se oli. Triolla on hyvin tilaa heilua ja The post Francine appeared first on Lähettämö.
Lahtikaupungin ylpeys Francine ehti olla kasassa 25 vuotta ennen kuin ehdin keikalleen. Valitettavasti vain paikkana oli paikallinen sedula pahimpaan pikkujouluaikaan. Noin puolen tunnin jonotuksella pääsi kuitenkin sisälle, eikä lavan edustalla ollut varsin suurta ruuhkaa. Olin kuullut bändiä kehuttavan hyvästä lavameiningistä, ja tottahan se oli. Triolla on hyvin tilaa heilua ja esitellä kontrabasso-akrobatiaa. Uusi rumpali Gargano oli nähdäkseni päässyt hyvin mukaan porukkaan – tosin en ole bändiä aktiivisesti seurannut, eikä ole hc-diggareiden vanha on parempi -asennetta tässä tapauksessa mukana. Hyvää rokkia joka tapauksessa, ja bändin paahto toimi Londonin tunkkaisesta akustiikasta huolimatta. The post Francine appeared first on Lähettämö.
Joskus talvella 2000-2001 tuli mieleen, että olisipa hauska kirjoittaa jotain keikkakokemuksia muistiin, kun tulee kuitenkin jonkin verran niillä käytyä, ja monesti hieno musaelämys jäi vain paikalle vaivautuneen yleisön tietoon. Mediaksi valitsin tuolloin juuri tulemistaan tekevän blogi-formaatin, ja alustaksi ilmaisen Blogger-palvelun. 5.2.2001 sainkin homman käyntiin. Ensimmäinen juttu käsitteli vanhan kitaraopettajan Tuppu The post Lähettämö 10 v.! appeared first on Lähettämö.
Joskus talvella 2000-2001 tuli mieleen, että olisipa hauska kirjoittaa jotain keikkakokemuksia muistiin, kun tulee kuitenkin jonkin verran niillä käytyä, ja monesti hieno musaelämys jäi vain paikalle vaivautuneen yleisön tietoon. Mediaksi valitsin tuolloin juuri tulemistaan tekevän blogi-formaatin, ja alustaksi ilmaisen Blogger-palvelun. 5.2.2001 sainkin homman käyntiin. Ensimmäinen juttu käsitteli vanhan kitaraopettajan Tuppu Orrenmaan tulossa olevaa levyä, josta tuli ohimennen puhetta silloin jutellessamme. Sittemmin on tullut kuunneltua musat enimmäkseen Jazz Barissa / Popparissa, mutta, on tullut kirjoitettua myös Mike Sternistä Roomassa, Telvinistä Istanbulissa ja David Gilmourista Gdanskissa sekä kitaralegendojen Strat Pack -konsertista Lontoossa. Useita ulkoasuja ja alustanvaihtoja läpikäynyt blogi osoittautuikin yllättävän hyväksi jutuksi – sen ansiosta olen saanut tutustua moniin uskomattoman hienoihin ihmisiin, saanut työpaikkoja ja -keikkoja ja tietenkin kuullut mahtavan määrän hienoa musiikkia. Vaikka kirjoitankin enimmäkseen itseäni varten ja oikeat keikkakritiikit täytyy käydä lukemassa muualta, toivon että molemmat lukijanikin ovat jutuista tykänneet! Täytyypä yrittää tästä sitten vaan yrittää jatkella. The post Lähettämö 10 v.! appeared first on Lähettämö.
Opintojen takia missasin Sakara Tourin Lutakossa, joten päätinkin laajentaa piiriä ja käydä tsekkamassa bändit Tampereella. The post Sakara Tour 2010 appeared first on Lähettämö.
Onnittelut Jelmulle 20 vuoden kunnioitettavan iän saavuttamisesta! Keskisuomalainen teki hienon kulttuuriteon julkaisemalla kaikki Lutakon keikka-arviot 20 vuoden ajalta. Mahtava oli fiilistellä lukemalla keikoista joissa itsekin on tullut käytyä (esim. Waltari, CMX, Nada, Hanoi Rocks, Stam1na). The post Tanssisali Lutakko 20 vuotta appeared first on Lähettämö.
Eri vaiheiden ja kavereiden yllyttämisen jälkeen olikin kourassa liput Istanbulin Sonisphereen - koska Alice in Chains oli nähtävä. The post Sonisphere 2010 appeared first on Lähettämö.
Syksyllä 2009 Alice In Chains julkaisi mainion Black Gives Way to Blue -albumin, joka kohotti bändin fanitukseni uudelle tasolle. Päätin että bändin keikalle on päästävä, ja siinä vaiheessa Suomen keikasta ei ollut tietoa. Eri vaiheiden ja kavereiden yllyttämisen jälkeen olikin kourassa liput Istanbulin Sonisphereen seuraavana kesänä. Pari viikkoa tämän jälkeen julkistettiin sitten tieto, että AIC olisi myös Suomen Sonispheressä, mutta… Stone Sour Hieman ennakkoluuloisen turvatarkastuksen jälkeen – paikalliset vain kävelivät sisään, minulta vietiin taskusta kolikoita myöten kaikki vaaralliset esineet – pääsin sisään Inonü-stadionille. Stone Sour oli ensimmäinen esiintyjä, jota kuulin. Uusi tuttavuus, mutta mahtava sellainen. Corey Taylor oli mahtavassa laulukunnossa ja sympaattinen frontman. Tässä vaiheessa väkeä ei ollut vielä kovin paljon, ja pääsin aivan rauhassa melko eteen kuuntelemaan. Bändin lopetettua panin merkille, että porukkaa häipyi nopeasti takavasemmalle. Metallica Open Stage Sieltä löytyikin oikein jamilava stadionin toisesta päästä. Mahtava idea roudaustaukojen ajaksi – päälavalla sai rauhassa touhuta kun väki pakkasi kuuntelemaan, kuinka kaverit soittavat Metallicaa. Vanhana makuuhuonekitaristina tiesin heti, että soittamaan olisi päästävä. Ainoa pulma oli, että jonoa näytti olevan todella paljon, eikä se kovin nopeasti edennyt kun porukka halusi vetää Puppetsin ja Fade to Blackin kaltaista pitkää biisimatskua. Pelastukseksi tuli onneksi seuraavana päälavalla soittanut paikallinen kulttisuosikki Pentagram, jota kuuntelin puoli settiä ja sitten palasin jamilavalle kärkkymään. Pikaisen yes, tourist/yes from finland/Turkey very nice -herutuksen jälkeen jamimestari otti minut jonon ohi ja heti Pentagramin lopetettua pölähti Seek And Destroy suoraan selkäytimestä. Alice In Chains Heti minun jälkeeni aloittikin sitten Alice In Chains päälavalla. Bändi kuulosti hyvältä ja innokkaalta. Cantrellin kitarasoundit olivat heavyt ja volumea oli riittävästi (tosin tulin huomaamaan myöhemmin, että pääesiintyjillä oli vielä riittävämmin). Them Bones aloitti setin todella raskaasti. Laulupuolella oli havaittavissa että Cantrellin laulu oli melko pinnassa ja DuVall hiljemmalla – haettiinkohan tällä vanhoille faneille matalampaa kynnystä digata myös uudesta laulajasta? BGWTB-levyltä tuli kuitenkin kolme biisiä (Check My Brain, Acid Bubble ja Lesson Learned). AIC:n katalogissa on tietysti jo aika paljon ns. pakollisia keikkabiisejä, joten ahtaassa festarislotissa ei parempaan kyennyt. DuVall veti kyllä mainiosti varsinkin uudet biisit, ja sopii hienosti bändiin, vaikka onkin jotenkin hieman liian sporttinen laulamaan huumeista ja itsetuhosta. Mikäli BGWTB saa jatkoa (ja toivottavasti saa), toivon ehdottamasti, että DuVallkin olisi vielä menossa mukana. Rammstein Rammsteinilla oli kyllä yksi härskeimmistä lavashow’sta jota on ikinä päässyt näkemään – todella suurieleistä touhua, jossa vaahto lensi ja eleet oli sen mukaisia, räjähteitä piisasi ja valotiski oli varmaan pienen baarin kokoinen. Itse en ole bändin musasta juuri päässyt jyvälle, joten yllä oleva video puhukoon puolestaan (koko keikka koostettu fanien kuvaamasta matskusta). Anthrax Anthraxilla oli kunnia aloittaa sunnuntain Big 4 -setti. Mietin aina, miksei Testamentia laskettu tähän porukkaan mukaan? Ehkä 80-luvulla Anthrax kuitenkin oli jonkin verran suositumpi ja omintakeisempi. Ja kieltämättä juuri Anthrax ehkä parhaiten kaikista 80-luvun suuruuksista sopi aloittamaan setin alkuiltapäivällä auringon kirkkaasti paistaessa, vaikka bermudashortsit olikin jo hylätty asukokonaisuuksista. Megadeth Päivän esiintyjistä Megadeth osoittautui olevan kovimmassa soittokunnossa. Riffittely toimi äkäisesti, Dave Mustainen ääni vaikersi juuri hyvin, ja Chris Broderick oli treenannut soolot nuotilleen. Tornado of Souls toimi jopa erittäinkin hyvin – stadionillinen yleisöä hoilasi riffiä mukana ja soolo tuli kuten pitikin. Slayer Slayer korvasi taustalakanankin Marshall-seinämällä. Metallica Kyllähän Metallicakin ihan viihdyttävästi veteli ja stadion oli melkoisen fiiliksissä. Pakko kuitenkin tunnustaa olevansa sen verran Metallica-fundamentalisti, että ”4 ekaa levyä…” jne. ja lähdimme kesken pois ruuhkia välttääksemme. The post Sonisphere 2010 appeared first on Lähettämö.
Täällä Jyväskylässä oli jo pitkään odotettu, koska pääsisi taas Yllästunturin maisemiin jazzia kuuntelemaan. Jo aika mones Ylläs Jazz Blues tapahtui viime viikonloppuna, ja reilu parikymmenen hienon Summer Jazz -työntekijän kanssa kävimme katsastamassa tunnelmat. Islantilainen K-Trio on viimeisin Young Nordic Jazz Comets -kisan voittaja. Kuuntelin sitä aluksi korvat höröllä koska keikan The post Ylläs Jazz Blues 2009 appeared first on Lähettämö.
Täällä Jyväskylässä oli jo pitkään odotettu, koska pääsisi taas Yllästunturin maisemiin jazzia kuuntelemaan. Jo aika mones Ylläs Jazz Blues tapahtui viime viikonloppuna, ja reilu parikymmenen hienon Summer Jazz -työntekijän kanssa kävimme katsastamassa tunnelmat. Islantilainen K-Trio on viimeisin Young Nordic Jazz Comets -kisan voittaja. Kuuntelin sitä aluksi korvat höröllä koska keikan alkupuoli tarjosi mukavan kuuloista modernistista fiilistelyä. Setin jatkuessa lupaukset sitten jäivät mielestäni vähän lunastamatta – biiseissä oli kyllä kivoja melodioita, mutta sooloilu ei tarjonnut sinänsä mitään kovin ihmeellistä. Ehkäpä YNJC:n aiemmat, jotkut varsin räväkätkin, voittajakokoonpanot saivat odotukset hieman väärään suuntaan. Luokittelisin bändin toistaiseksi tylsästi ”ihan kivaksi pianojazziksi”, mutta ehkäpä aika tuo ilmaisuun hieman lisää syvyyttä. Viinikainen-Kannaste-Riippa trion fiilistely veikin kuulijan sitten astetta syvemmälle. Trion jokaisella jäsenellä riitti solistista sanottavaa ja bassoton trio kuulosti miellyttävän kuulaalta samalla tarjoten kitaristi Viinikaiselle laajasti maalailutilaa. Rumpali Riippaa en ollut kuullut aikoihin, ja hänen räiskyvää soittoaan oli todella ilo kuunnella, ja Kannasteen fonivyörytykset toimivat tällä pohjalla säväyttävästi. Sawadu on Pariisista ponnistava senegalilais-kamerunilais-ranskalainen trio, jonka musiikissa arvattavasti oli reippaasti afrotyyppistä poljentoa. Tavallinen neljäänlaskija saattoi olla keikan aikana melkoisen hukassa orkesterin hämmästyttävän monipuolisen rytmisen ilmaisun kanssa. Kitaristi Hervé Samb ja rumpali Brice Massy leijuivat omissa sfääreissään basisti Hubert Dupontin hieman aristokraattisemman bassottelun päällä. Vaikka tämä ei aivan mielimusaani ollut, niin hienosti soitettu että pakko digata! Verneri Pohjolan Miles Davis -tribuutti oli sitten juuri sitä mitä antoi odottaakin – tyylillä toteutettu kokonaisuus, jossa Pohjolan hienostunut tyylitajuisuus pääsi leijailemaan hienon bändin (Kaisa Kulmala – pno, Kannaste – sax, Ville Herrala – bs, Riippa – drs) yllä. Biisivalikoima ulottui Milesin cool jazz -ajoista sähköisen kauden tuotantoon. Grrrrreat! K-trio ja Sawadu kiertävät vielä muutakin Suomea, joten kannattaa käydä itsekin toteamassa päivän kunnot. The post Ylläs Jazz Blues 2009 appeared first on Lähettämö.
Öykkärirehtorikohusta ohi päästyämme Popparibaarissa oli suuren juhlan tuntua vuotuisissa pikkujouluissa. Väkeä oli tällä kertaa paikalla todella runsaasti, mutta ei se mitään, fiilis oli jälleen katossa ja oli mukava tapailla vanhoja ja uudempiakin tuttuja. Bileiden ohjelmatarjonta on aina ollut nautinnollisen hyvää, ja niin tälläkin kertaa: graavilohen vielä maistuessa kielen kärjellä lavalle The post Popparin pikkujoulut appeared first on Lähettämö.
Öykkärirehtorikohusta ohi päästyämme Popparibaarissa oli suuren juhlan tuntua vuotuisissa pikkujouluissa. Väkeä oli tällä kertaa paikalla todella runsaasti, mutta ei se mitään, fiilis oli jälleen katossa ja oli mukava tapailla vanhoja ja uudempiakin tuttuja. Bileiden ohjelmatarjonta on aina ollut nautinnollisen hyvää, ja niin tälläkin kertaa: graavilohen vielä maistuessa kielen kärjellä lavalle astelivat Marzi Nyman, Harri Rantanen ja Anssi Nykänen. Trio latasi ilmoille hienosti toimivia powerversioita Marzin soololevyn biiseistä sekä muutamasta muusta, joista varsinkin Kulkuriveljeni Jan toimi elähdyttävän hienosti Marzin Erämaa- ja Solutasolla-biisien ohella. Pienen tauon jälkeen lavalle astui Heikki Silvennoinen! Muikean kovassa soittokunnossa ollut kitarataiteilija johdatteli orkesterin kenties syvimpiin blues-tunnelmiin, joita pikkujouluissa on ikinä kuultu. Vähäeleisesti loistanut Silvennoinen käskytti Flying Finniä ja Stratocasteriaan tyylillä, ja väki oli varsin tulessa. Popparin saitilla on myös julkistettu uudet vuoden muusikot – hienoa Siiri ja Mikko! The post Popparin pikkujoulut appeared first on Lähettämö.
Vuonna 1988 sain käsiini kasetin (kyllä, kunnon c-kasetin), jonka kannessa oli uniikilla piirrostyylillä kuvattu raskaan musiikin konserttitapahtuma. Työnsin sen mankkaan, Stonen debyyttialbumi alkoi soida, ja olin myyty. Suomessa tehtiin mahtavan tasokasta speed metalia, joka pärjäsi vertailussa mihin tahansa muuhun aikalaissuosikkiin. 20 vuotta myöhemmin: missasin jälleen molemmat Stonen kesäfestarikeikat, mutta sain The post Stone appeared first on Lähettämö.
Vuonna 1988 sain käsiini kasetin (kyllä, kunnon c-kasetin), jonka kannessa oli uniikilla piirrostyylillä kuvattu raskaan musiikin konserttitapahtuma. Työnsin sen mankkaan, Stonen debyyttialbumi alkoi soida, ja olin myyty. Suomessa tehtiin mahtavan tasokasta speed metalia, joka pärjäsi vertailussa mihin tahansa muuhun aikalaissuosikkiin. 20 vuotta myöhemmin: missasin jälleen molemmat Stonen kesäfestarikeikat, mutta sain käsiini lipun Tavastialle! Parin vuosikymmenen jälkeen odotus palkittiin vihdoin. Loppuunmyydyssä klubissa (yllätyksekseni Joutsenniemi spiikkasi, että Stone myi Tavastian täyteen ensimmäistä kertaa) oli huippufiilis heti introna soineen Finlandian alusta lähtien. Alusta lähtien kuuli myös, että bändihän on todella kovassa soittokunnossa. Settilista oli koostettu enimmäkseen parilta ensimmäiseltä levyltä – tavallaan sääli, että Colorsin kokeilevammat jutut jäivät pimentoon ja ainoastaan White Worms kuultiin, ja Emotional Playgroundilta Small Tales. Massiivinen No Anaesthesia! -teos sekä teemabiisi Get Stoned olivat keikan huippuhetkiä, joissa upeimmin pääsi esille bändin oivaltava biisintekotaito ja raju soitto. Marshall-rivistö lavan takaosassa riitti lavastukseksi, kun klassikkobiisi toisensa jälkeen räväytettiin ilmoille. Keikan menon kannalta tuo oli silti hyvä ratkaisu. Väki pysyi liikkeessä kaahausbiisin seuratessa toistaan, välispiikit pysyivät aika minimissä eikä suvantovaiheita turhaan otettu väliin fiilistä laskemaan. Bändin mukaan reunion-keikat on nyt tehty, ja lopetus oli kyllä huikea nostalgiatrippi vanhalle fanille ja loistavat keikat olisivat arvoisensa päätös tälle syrjäisen maan vauhtimetallin pioneerille. Roope Latvala tosin kertoo Soundissa tehneensä uusia biisejä, jotka saattavat kuulostaa Stonelta. Aika siis näyttää, vieläkö Stone Age saisi jatkoa… The post Stone appeared first on Lähettämö.
En ole ikinä ollut mikään tilukitaroinnin yletön ystävä, mutta amerikkalaisen Paul Gilbertin blues-pohjainen shreddaus on aina miellyttänyt. Paikalle oli siis mentävä, kun taiteilijan kiertue ulottui jopa Suomeen asti. Tavastia oli loppuunmyyty, joka yllättäen tuntui olevan Gilbertille kova juttu. Väkeä olikin kivasti liikkeellä, ja ehkä vain Steve Vain keikoilla muistan nähneeni The post Paul Gilbert appeared first on Lähettämö.
En ole ikinä ollut mikään tilukitaroinnin yletön ystävä, mutta amerikkalaisen Paul Gilbertin blues-pohjainen shreddaus on aina miellyttänyt. Paikalle oli siis mentävä, kun taiteilijan kiertue ulottui jopa Suomeen asti. Tavastia oli loppuunmyyty, joka yllättäen tuntui olevan Gilbertille kova juttu. Väkeä olikin kivasti liikkeellä, ja ehkä vain Steve Vain keikoilla muistan nähneeni yhdellä kertaa enemmän kitaristeja. Hyvä tietysti niin, sillä Gilbertin letkeän asenteen ja huumorintajun yhdistettynä tarkkaan soittoon soisi leviävän laajemmallekin! Bändin kiertueaikataulu näytti todella tiukalta, mutta siitä huolimatta heistä irtosi letkeä ja energinen show. Suurin osa materiaalista oli tietysti Gilbertin soolomatskua, mutta myös pari Mr. Bigin ja Racer-X:n biisiä oli kelpuutettu mukaan – tuloksena yllättävän sympaattinen ja lämminhenkinen show, jossa maukas virtuoosikitarointi sai hyvät takapotkut taitavalta bändiltä (muiden nimet pääsivät valitettavasti jo unohtumaan). Erikseen täytyy vielä mainita Gilbertin korviahivelevän hyvä soundi. Loppukiertueelle Etelä-Eurooppaan ehtii vielä, mikäli lähempänä olleet keikat jäivät väliin. Luonnollisesti myös YouTubesta löytyy muutama videopätkä keikalta. The post Paul Gilbert appeared first on Lähettämö.
Sain paikattua erään ammottavan aukon musiikillisessa sivistyksessäni, kun onnistuin viimein raahaamaan itseni Niemisen & Litmasen keikalle Poppariin. Levyltä bändi sentään oli entuudestaan tuttu, mutta livekohtaaminen oli siirtynyt syystä tai toisesta. Yleisöä oli mukavasti paikalla, kun voimaduo kipusi lavalle. Ensimmäisistä tahdeista lähtien oli selvää, miten bändin ”Scandinavian Action Jazz” toimii – The post Nieminen & Litmanen appeared first on Lähettämö.
Sain paikattua erään ammottavan aukon musiikillisessa sivistyksessäni, kun onnistuin viimein raahaamaan itseni Niemisen & Litmasen keikalle Poppariin. Levyltä bändi sentään oli entuudestaan tuttu, mutta livekohtaaminen oli siirtynyt syystä tai toisesta. Yleisöä oli mukavasti paikalla, kun voimaduo kipusi lavalle. Ensimmäisistä tahdeista lähtien oli selvää, miten bändin ”Scandinavian Action Jazz” toimii – urkuri Nieminen vei biisejä eteenpäin ja rumpali Litmanen komppasi tiukasti räiskähtelevällä mutta perinteitä kuitenkin kunnioittavalla tyylillään. Biisimateriaali svengasi kivasti mutta toisaalta oli aika samankaltaista. Varmaan fiiliksestä riippuen tuo on hyvä tai huono asia, jos olisi itse ollut menopäällä, mikäs siinä, mutta nyt jäin vähän kaipaamaan enemmän nyansseja ja vaihtelua. Toki tämä orkesteri ei olekaan mikään mietiskelevän, syvällisen kuvioinnin lipunkantaja, vaan meininki on aina reippaanlaista. Ja hyvä niin! The post Nieminen & Litmanen appeared first on Lähettämö.
Pitkään odottamani Jyväskylä Summer Jazz -festivaali koitti viimeinkin, mutta samalla iski aivan hirveä kesäkuume ja flunssa. Ehdin kuunnella ainoastaan avajaisillan Quinteto Fuegon konsertin, joka oli lupaava alku kiinnostavalle festarille. Yöllä kuitenkin iski kuume ja oli poissa pelistä pitkälle seuraavalle viikolle. Netistä löytyi jonkin verran matskuja: · Juhan viralliset festarikuvat Summerjazz.netissä The post JKL Summer Jazz 2008 appeared first on Lähettämö.
Pitkään odottamani Jyväskylä Summer Jazz -festivaali koitti viimeinkin, mutta samalla iski aivan hirveä kesäkuume ja flunssa. Ehdin kuunnella ainoastaan avajaisillan Quinteto Fuegon konsertin, joka oli lupaava alku kiinnostavalle festarille. Yöllä kuitenkin iski kuume ja oli poissa pelistä pitkälle seuraavalle viikolle. Netistä löytyi jonkin verran matskuja: · Juhan viralliset festarikuvat Summerjazz.netissä · Summer Jazz -kuvia Flickrissä · Somethin’ Else -videoita: Kuukumina ja Töpseli dj’t & Hear VJ Ja ensi vuotta odotellessa… The post JKL Summer Jazz 2008 appeared first on Lähettämö.
Kaveri suositteli joku aika sitten jälleen kerran Frank Zapan tuotantoon tutustumista. Ei ollut ensimmäinen kerta, eikä varmaan viimeinenkään. Z:n tuotantoa olen silloin tällöin kuunnellutkin vuosien aikana, mutta lopullinen ”aukeaminen” antaa edelleen odottaa itseään. Sen pohjalta mitä on tullut kuunneltua, tuntuu että Zapan suurin anti on sävellyspuolella, koukeroisissa rakenteissa ja teemoissa The post Zappaa appeared first on Lähettämö.
Kaveri suositteli joku aika sitten jälleen kerran Frank Zapan tuotantoon tutustumista. Ei ollut ensimmäinen kerta, eikä varmaan viimeinenkään. Z:n tuotantoa olen silloin tällöin kuunnellutkin vuosien aikana, mutta lopullinen ”aukeaminen” antaa edelleen odottaa itseään. Sen pohjalta mitä on tullut kuunneltua, tuntuu että Zapan suurin anti on sävellyspuolella, koukeroisissa rakenteissa ja teemoissa teemoissa, ennakkoluulottomuudessa ja musiikillisessa huumorissa. Kitaristinakin hän on aika vallaton, ei kaihda outoja jakoja tai sävelvalintoja. The post Zappaa appeared first on Lähettämö.
Kalenterista näkee, että kesä alkaa saapua ja festarijalka vipattaakin jo kovasti. Summer Jazzia odotellessa käväisin töissä Kumpulan kyläjuhlilla. Ohjelma oli mielenkiintoinen: lauantai-iltapäivänä esiintyi peräkkäin Acorn, The Flaming Sideburns ja Lentävä Siemen! Lisäksi lavalle pukkaa esim. Taneli Mäkelä, Sami Saari, Jonna Kosonen ja monet muut. Esiintyjiä riitti kahdelle lavalle. Päivän ensimmäinen The post Kumpulan kyläjuhlat appeared first on Lähettämö.
Kalenterista näkee, että kesä alkaa saapua ja festarijalka vipattaakin jo kovasti. Summer Jazzia odotellessa käväisin töissä Kumpulan kyläjuhlilla. Ohjelma oli mielenkiintoinen: lauantai-iltapäivänä esiintyi peräkkäin Acorn, The Flaming Sideburns ja Lentävä Siemen! Lisäksi lavalle pukkaa esim. Taneli Mäkelä, Sami Saari, Jonna Kosonen ja monet muut. Esiintyjiä riitti kahdelle lavalle. Päivän ensimmäinen ja mutta onneksi ainoa pettymys iski heti alussa – Arvi Kemppi joutui peruuttamaan esiintymisensä. Jo kunnioitettavaan ikään ehtinyt laulaja oli sairastunut, eikä esiintymislupaa herunut. Pikku Kukka -yhtye oli ensimmäinen jota kuuntelin, ja bändin aurinkoinen poppis – josta vähän tuli Ultra Bra mieleen – sopi mukavasti kesäpäivään. Oman kylän porukoita seurasi: Freukkarien tunteikas solisti Pekka Myllykoski esiintyi Oljenkorsi Small Bandin säestämänä. Bändikaveri Markus Raivion kera Myllykoski kävi läpi suosituimmat FME&J-hitit, tosin vähän mielestäni oudosti englantia ja suomea sekaisin laulaen. Anyway, homma groovasi letkeästi ja yleisö oli hyvin mukana. Kumpulan lapset esittivät seuraavana bändileirin satoa, jossa tyylejä riitti Nylon Beatistä Black Sabbathiin. Selvästi oli kuultavissa että taiteilijaelämä tulee Kumpulassa jatkumaan! Alkaneen työvuoron takia missasin loput pikkulavan aktit, Telluksen Tulevaisuuden, Anneli Saariston ja Kylänmiehet Plays Lapinlahden linnut. Työpaikallani päälavallakin onneksi alkoi tapahtua. Lava ja backline saatiin kasattua, ja ensimmäisenä lavalle hyppäsi Eero Raittinen. Ohjelmistonsa ei ehkä ollut maailman omaperäisin, mutta Raittinenhan veti vallan mainiosti 60-luvun kuolemattomia biisejä. Tulkinta vaikka The Whiter Shade of Palesta olisi hyvä opinkappale monelle coverbändille. Christa Renwallia kuulin nyt ensi kertaa livenä – Acorn-bändi oli akustista kantrahtavaa folkkia, jossa Christan vokaalifiilistelyjä täydensi tyylikkäästi Antti Vuorenmaan dobro, Saku Mattilan akustinen kitarointi ja Kukka Lehdon viulismi. Hieman vähemmän akustisesti rokkasi seuraavana The Flaming Sideburns. Vaikea sanoa erityisesti mitään, Fleimarit on Fleimarit vaikka räminää olikin vähemmän kuin normaalisti. Tiukan menon saa aikaan vähemmälläkin kun persoonat, biisit ja julkituonti toimivat. Fleimareita seurasi Lentävä Siemen, joka suorastaan pakotti vanhat progehörhöt eturiviin. Alkuperäiskokoonpanoon verrattuna oli Anne-Mari Kähärä vaihtunut Tommi Lindelliin, mutta muuten Siemen oli liikkeellä kuten 18 vuotta sitten. Anssi Nykänen ja Pille Peltonen komppasivat tiukasti Vesa Anttilan (gtr), Jussi Liskin (keys) ja Lindellin osuuksia. Anttilan kantrijutut olivat aika maukkaan kuuloisia, kuten myös Lindellin soundihäröily ja Liskin syvällinen sovitustaju. Toivottavasti bändille tulee lisää keikkaa, ehdottomasti jäi mieleen halu kuulla lisää. Nopsajalka oli allekirjoittaneelle mainio positiivinen ylläri – en tiennyt tyypistä etukäteen juuri mitään. Diggailin kuitenkin kovin kaverin ja DJ Svengalin hiphop/reggae -mixistä. Ja niin moni muukin, katselin että varmaan eläväisin meno yleisön joukossa vallitsi juuri tämän keikan aikana. Työpuolella oli pientä hässäkkää valitettavasti juuri seuraavana esiintyneen Groovy Eldoradon aikana. Kyseessä on Alvar Gullichsenin monisäikeinen orkesteri joka sekoitteli kivan kuuloisesti afrokuubalaisia, latinahtavia, reggae- ym. rytmejä, mutta valitettavasti lipsahti hieman ohi. Toivottavasti tulisi uusi mahdollisuus joskus… Monipuolisten esiintyjien ansiosta lavan edustalla ollut porukka vaihtui totaalisesti muutaman kerran illan ja iltapäivän aikana. Rock-teinit veti eteen Happoradio, jonka entree päivällä herätti pientä huvittuneisuutta porukoissa – bändin nightliner mahtui juuri ja juuri ajamaan kapeaa pyörätietä lavan viereen (bändi jatkoi Kumpulasta suoraan Kotkaan iltakeikalle, joten sinänsä ymmärrettävää sujuvan jatkon takia). Bändin jyrärock kuitenkin pisti silti faneihin mukavasti vipinää. Festarin kova-äänisin bändi olivat he ehdottomasti, ja kyllähän rokin tietysti jytistä pitääkin. Päivän päätteeksi lavalle kokoontui Kumpulan kyläorkesteri, joka soitti monipuolisten solistiensa kera Jussi Liskin sovittamia iättömiä klassikoita. Tyylien kirjo oli aikamoinen ulottuen Taneli Mäkelän perinteisistä tangotulkinnoista Jonna Kososen rajuihin Whitesnake-vetoihin. Välissä Mikko Tohkanen tunnelmoi maukkaasti vanhan tanssimusiikin parissa ja Sami Saari soulin sykkeessä. Päivän aikana kuulemma n. 15000 – 20000 ihmistä kävi osallistumassa eri tapahtumiin, ja tunnelma oli kaikin puolin letkeä. Parin vuoden päästä sitten taas uudelleen… The post Kumpulan kyläjuhlat appeared first on Lähettämö.
Soololevyn teko on monelle artistille kova paikka. Yksin soittaessa uppoaa helposti oman instrumentin kanssa kikkailuun ja hyvän musiikin teko unohtuu. Bändi ei olekaan soittamassa mukana, ja omasta päästä pitäisi pulputa kaikki ideat joiden mukaan musiikki kasvaa, joihin reagoidaan. Loppuun asti intensiteettinsä säilyttävän soololevyn tekoon ei moni pysty – mutta Olavi The post Olavi Louhivuori: Inhale Exhale appeared first on Lähettämö.
Soololevyn teko on monelle artistille kova paikka. Yksin soittaessa uppoaa helposti oman instrumentin kanssa kikkailuun ja hyvän musiikin teko unohtuu. Bändi ei olekaan soittamassa mukana, ja omasta päästä pitäisi pulputa kaikki ideat joiden mukaan musiikki kasvaa, joihin reagoidaan. Loppuun asti intensiteettinsä säilyttävän soololevyn tekoon ei moni pysty – mutta Olavi Louhivuori pystyi. Reilun kolme varttia kestävä Inhale Exhale -levy on todella syvällisen hypnoottinen kokonaisuus. Louhivuori käyttää rumpuja, efektejä ja ääntelyä luodakseen vangitsevaa kudosta, jota kuunnellessa unohtaa kuuntelevansa ”vain” rumpuja ja perkussioita. Tunnelmat vaihtuvat ambientmaisista äänimaisemista etnisen perkussoinnin kautta urbaaneihin biitteihin, ja kokonaisuus vieläpä kuulostaa yhtenäiseltä. Mieleen tulee usein muutaman vuoden takainen Olavin soolokeikka JKL Summer Jazzeilla Vaajakosken Wanhassa Voimalassa – sunnuntai-iltapäivän päätöskonsertti oli virtuoositeettiä kihisevä ja elävä tilaisuus, jossa suvantokohdatkin pitivät otteessaan. Samanlainen huikea kokonaisuus on Inhale Exhale – se on pakko kuunnella aina kokonaan ja kokea koko levyllinen kerralla. · Olavilouhivuori.com The post Olavi Louhivuori: Inhale Exhale appeared first on Lähettämö.
Jälleennäkemisuutisia myös fuusiomaailmasta: Chick Corea, Al DiMeola, Stanley Clarke ja Lenny White aikovat yhdistyä jälleen! Siitähän syntyy tietenkin legendaarinen, viimeksi 70-luvulla yhdessä soittanut Return to Forever -yhtye. Bändi tekee 40-50 keikkaa Atlantin molemmin puolin, mutta uusista levytyksistä ei ole vielä ollut puhetta. The post Return To Forever appeared first on Lähettämö.